67 



dagar ^ vanligen följa flere, 3 eller 4, cykloner efter hvaran- 

 dra. 



Solen är genom sin värme den förnämsta källan till 

 luftvexlingen på' vår jord. INIen äfven en annan stor och 

 allmän orsak finnes, ehuru dess verkningar äro svårare att 

 konstatera och att följa i alla detaljer: det är solens och i- 

 synnerhet månens attraktion. Härigenom måste nemligen en 

 atmosferisk ebb och flod åstadkommas, analog med den, som 

 eger rum i oceanen, men vida ansenligare, emedan luften är 

 ett mycket rörligare element än vattnet. Hela luftmassan 

 sträfvär i hvarje ögonblick att antaga en ellipsoidisk gestalt, 

 hvars större axel är rigtad mot månen; och då månen dagli- 

 gen ^rör sig omkring himlahvalfvet, drager den efter sig den 

 sålunda uppkommande luftvågen. — Men denna luftvåg borde 

 röja sin tillvaro genom ett öliadt lufttryck; huru ^ skall man 

 då förklara, att barometerobservationerna endast visa omärk- 

 liga spår deraf? — Fitzroy uppställer här en egen och, så- 

 som oss synes, ganska lyckad hypotes. Den luftväg, som 

 sträfvär att bilda sig, kan i verkligheten icke ega bestånd; 

 den öfver sin vanliga niveau höjda luftmassan flödar öfver 

 ät alla sidor till följe af sin expansionskraft. Verkan af må- 

 nens och solens attraktion blefve således hufvudsakligen den- 

 samma som af solvärmen, nemligen luftens uppsugning i heta 

 zonen och flödande derifrån åt polerna. Vid syzygierna, det 

 är vid ny- och fullmäne, är denna verkan störst, emedan so- 

 lens och månens attraktioner då addera sig till hvarandra; 

 vid qvarteren är den minst. Månen skulle sålunda förorsaka 

 periodiska impulser till ökande af den förut beskrifna eqva- 

 toriala luftströmmen och måhända äro just dessa impulser en 

 hufvudorsak till vindens vexlingar. Man har trott sig iakt- 

 taga att förändringar i väderleken vanligen inträffa efter en 

 eller två veckor. Om så är, finner denna omständighet ge- 

 genom förenämnda hypotes en likaså enkel som naturlig för- 

 klaring. Men ehuru månen sålunda möjligen har ett vida 

 större inflytande på vind och väder, än man hittills velat an- 

 taga, får man häraf likväl ej draga den slutsats, att väder- 

 leksförändvingarne i allmänhet borde inträff'a vid sjelfva mån- 



