107 



fors den 28 Aug. 1849 och ankom till Valparaiso den 31 Ja- 

 nuari 1850. De underrättelser han här erhöll angående guld- 

 jagten i Kalifornien voro dock så aiskräckande, att han an- 

 sas: si^ tillsvidare böra inställa resan dit. Kalifornien, sä2:er 

 han, erbjuder den förskräckligaste bild af det tygellösaste lif, 

 medan der råder en dyrhet, som gränsar till det fabelaktiga; 

 endast det råaste slödder, som ej har annat än lifvet att för- 

 lora, tågar till guldminorna, medan åtskilliga affärsmän, som 

 ämnat sig dit med varor, voro nödsakade att för den ofant- 

 ligt höga tullens skull redan i Valparaiso föryttra sina lager. 

 Jviågon större skicklighet i guldvaskning kunde ej komma i 

 fråga eller behöfva anlitas, då hvarochen guldsökare arbetade 

 för egen räkning och egenhändigt utvaskade det lilla jord- 

 stycke, som blifvit honom anvisadt. 



Afvaktande bättre konjunkturer lemnade Holmberg Val- 

 paraiso och seglade öfvei' Sandwichsöarne till Sitka, der han 

 uppehöll sig- till den 5 Januari 1851, då han åter försökte 

 att utföra sin ursprungliga reseplan. Han ankom efter par 

 veckors seglats till San Francisco. jSlen sa lifligt han än ön- 

 skade att fullgöra sitt uppdrag, kunde, han dock ej besluta 

 sig till att förblifva i Kalifornien och begynna med guldvask- 

 ning. Dertill skulle hans kroppskrafter ej varit tillräckliga 

 och då samma osäkra tillstånd i landet fortfor samt hans e- 

 konomiska tillgånger småningom blifvit medtagna, Öfvergaf 

 han hvarje tanke pä guldsökning och de väntade skatterna 

 samt beslöt att återvända hem med lämplig lägenhet. Han 

 lemnade San Francisco den 3 Febr., uppehöll sig i Honolulu 

 i fem veckors tid, men måste derifrån i en ganska nödställd 

 belägenhet åter sträfva till Sitka, derifrån han först den l(i 

 December kunde afsegla till Europa. Till fäderneslandet an- 

 kom han om hösten följande året, 1852. 



Ehuru Holmberg under denna långa resa hade att käm- 

 pa med många bekymmer och motgångar, hvaribland väl re- 

 ■ sans felslagna hufvudändamål A^ar den största, förlorade han 

 dock aldrig modet, utan ådagalade i en svår belägenhet lika 

 mycket själslugn, som fyndighet att afhjelpa densamma. Hans 

 musikaliska talang kom honom härvid stundom väl till pass: 



