116 



Iliaden och Assyrien. — Af Wilh. Lagus. 



(Föredrag på års- och h()gtidsdagen den 29 April 1865.) 



Högtärade Närvarande! 



Med undantag af Bibeln gifves det ingen skrift, som 

 vore allmännare känd och mer värd att vara allmänt känd, 

 än Homers odödliga sånger. Liksom vi ej kunna vara krist- 

 ne och tillika fremmande för den förra, så är det omöjligt 

 att vara en bildad menniska, utan att hafva hört om- de sed- 

 nare, utan att i någon mån, omedelbart eller medelbart, hafva 

 emottagit intryck eller väckelser af desamma. Hvadan detta? 

 Huru förstå, huru rättfärdiga det obestridliga faktum, att en 

 dikt tillvällar sig det närmaste, om ock på afstånd närmaste, 

 rummet näst den högsta sanningens bok? Hvad är denna 

 Iliad, hvad är denna Odyssé, att de så vunnit och bibehål- 

 lit alla tiders, alla folks uppmärksamhet, beundran? 



Kanske (så torde någon ny mästrare af den åldrige mä- 

 staren tänka) hvilar all denna, må man säga, Homer-dyrkan 

 på en fördom, på en storartad, af de klassiske filologerne 

 uppfunnen och ända till den dag som är framskjuten villo- 

 mening? Sade ju redan Heeren om den gamle skaldens verk: 

 "det stora är att vi hafva dem." Deras tillfälliga företräde i 

 tiden framför allt annat hvad verldslitteraturen frambragt, kun- 

 de ju således hafva stämmt det allmänna omdömet till par- 

 tisk öfverdrift. Lemnom gerna den misslyckade, ja löjliga 

 hypotesen om ett fantasispel, der endast gudar vore handlan- 

 de under menskliga namn, der hjeltebragdernas glans dun- 

 star bort i mytologiska dimbilder. Men äfven ställande oss 

 på poetens egen ståndpunkt: hvad är det väl, vid närmare 

 granskning, han besjungit, särdeles i denna åter mångbesjung- 

 na Iliad? Kantänka, fallet af en så stor borg, som den i 

 Tröja! Hade det helst varit de närbelägna Dardanellernas 

 fästen, då kunde medgifvas att' det varit något. Och denna 

 med så mycken pomp omnämnda Skamanderflod, hvars matta 



