130 



Om den postpliocena formationens fenomener. — Af 

 Ad. Moberg. 



(Föredrag på års- och högtidsdagen den 29 April 1865.) 



Då vi med forskningens fackla belysa den oss omgif- 

 vande naturen, finne vi förgängiighetens, förvandlingens, för- 

 änderlighetens pregel derpå öfverallt intryckta. Generationer 

 af lefvande varelser aflösa oupphörligt hvarandra, en del ef- 

 ter jemförelsevis kort, andra efter längre varaktighet, och de 

 jordiska qvarlefvorna af den föregående utgöra stoftmateria- 

 let för de efterfölj andes lekamliga existens. Ja, icke blott 

 de skilda generationerna lefva och nära sig på 'sina föregån- 

 gares bekostnad, äfven de samtidiga stå med hvarandra i af- 

 seende å det materiella i den jiärmaste gemenskap och det 

 lifligaste vexelbruk; de partiklar, scftn den ena dagen utgjor- 

 de integrerande beståndsdelar hos en individ, hafva den an- 

 dra dagen tagit plats hos en annan, ty allt kroppsligt lif be- 

 står i en ständigt fortgående död eller återgång till naturens 

 stora förrådshus och lika kontinuerlig regeneration utur det- 

 samma. Men denna cirkulationsprocess föregår icke allenast 

 inom den organiska naturen, utan sträcker sig äfven till det 

 naturens rike, som vi vanligen anse för det döda, liflösa, o- 

 föränderligt bestående. Likasom i smått ingen materiel par- 

 tikel, ingen atom finnes, som ej eger sin egen vibrerande rö- 

 relse, endast förnimbar genom dess på känseln eller termo- 

 metern inverkande temperatur, likasom i stort ingen af de 

 med vårt mått omätliga fixstjernorna den följande sekunden 

 intager samma rum i verldsrymden som den föregående, li- 

 kaså litet är på jordens yta någonting af evärdligt beståen- 

 de varaktighet. De gaser, som utgöra den atmos|eriska luf- 

 ten, strömma oupphörligt ifrån eqvatorns varma nejder mot 

 de tempererade zonerna och polernas isfält för att derifrån i 

 ständigt vexlande riktningar åter föras tillbaka. De vatten- 

 massor, som sköljt Guineas och Panamanäsets kuster, gästa 



