133 



planets allmänna ännu i dag gällande fysiska förhållanden, 

 hvilka det närmast åligger mig att utlägga. Min afsigt är 

 nemligen att i största möjliga korthet behandla de geologiska 

 fenomener, hvilka tillhöra den s. k. postpliocena eller glaciala 

 formationsgruppen, och de fysiska hypoteser, som blifvit upp- 

 ställda till förklaring af möjligheten för dessa fenomen ers in- 

 träffande. 



Det är en allmänt bekant sak, att de fasta beståndsde- 

 larne af jordklotets yta eller rättare sagdt det af oss kända 

 tunna, genom afsvalning hårdnade skal, som omgifver den 

 egentliga i smält glödhett tillstånd befintliga jordmassan, icke 

 är något homogent ämne, utan utgöres af olikartade, på hvar- 

 andra" successivt aflagrade hvarf, hvilka bestämdt kunna ur- 

 skiljas från hvarandra, dels genom sina olika mineraliska be- 

 ståndsdelar, dels genom qvarlefvor af de särskilda djur- och 

 vextarter, som i dem förekomma inbäddade. Likväl indelar 

 man dessa s. k. bergarter uti tvenne helt och hållet skilda 

 slag: plutoniska eller eruptiva och neptuniska eller sedimen- 

 tära. De förra äro antingen delar af den först stelnade jord- 

 skorpan eller ock utgöra massor, som i smält form blifvit 

 utur jordens inre uppträngda genom remnor i det hårdnade 

 skalet och de derofvanpå afsatta senare lagren samt sedan stel- 

 'liat. De utgöra derföre sä väl grundvalen för de öfriga berg- 

 arterna, som äfven de högst belägna ibland dessa. Bergsryg- 

 gar äro i allmänhet icke annat än stelnade vallar af de ge- 

 nom remnorne frampressade ämnen, blandade med fragmenter 

 af de hvarf, hvari remnorna uppstått, ehuru det ock stundom 

 händt att renman icke sträckt sig genom de yttersta lagren 

 och dessa sålunda endast blifvit ujjplyftade, men icke genom- 

 brutne. Betrakte vi jordytans bergshöjder i stort, finne vi 

 att dessa remnor på det östra halfklotet gått hufvudsakligen 

 i vester och öster (alltifrån Asturiska bergen och Pyrenéerna 

 ända till Jablonnoi och Stanovoi krebet) med undantag af 

 Ural och Skandinaviens fjäll i dess norfiligare del, hvilka li- 

 kasom de på det vestliga halfklotet hafva sin sträckning i 

 norr och söder. De sedimentära eller neptuniska bergarterna 

 äro åter sädana, som afsatt sig antingen genom kristallisation 



