134 



ur en lösning i vatten eller utfällning derur eller aflagring 

 af pulveriserade deri uppslammade partiklar af äldre bildnin- 

 gar, hvilka sedan genom upplyftning och torkning hårdnat 

 och antagit stenens fasthet. De äro derföre i allmänhet kon- 

 struerade af horizontala lager, hvilka endast på sådana stäl- 

 len, der eruptioner eller upplyftningar af plutoniska bergarter 

 egt rum, blifvit ur denna sin ursprungliga ställning rubbade 

 och erhållit en större eller mindre lutning. De bestå af kalk-, 

 sand- och lerpartiklar i varierande proportioner samt inne- 

 hålla inbäddade qvarlefvor af de vexter och djur, som exi- 

 sterat vid den tid, dä de bildades, och skilja sig derigenom. 

 väsendtligen ifrån de eruptiva, i hvilka sådana icke kunna 

 förekomma. Hufvudsakligen på grund af dessa organiska re- 

 liqvier indelas de i särskilda grupper, hvilka åter hänföras 

 till trenne hufvudformationer, den paleozoiska, primära eller 

 (såsom den fordom kallades) öfvergångsformationen, i hvil- 

 ken stenkolslagren utgöra den yngsta eller öfversta gruppen, 

 den sekundära, som slutar med kritbergen, och den tertiära, 

 hvilken är afsatt ofvanpå desssa. Men öfvérallt på jordytan 

 är på de lägre ställen eller i fördjupningarne emellan bergs- 

 höjderna klippgrunden betäckt förmedelst lager af lösa par- 

 tiklar, som vi kalle sand, lera, mergel, mylla eller i allmän- 

 het beteckne med benämningen jord, hvarmecl förstås något 

 som är af lösare eller mindre fast konsistens än berg eller 

 sten. Dessa lösa jordhvarf räknades förut icke till de egent- 

 liga geologiska formationerna, utan upptogos såsom ett bi-. 

 häng dertill under namn af diluvium och alluvium, emellan 

 hvilka bestämningar den skilnad gjordes, att den förra omfat- 

 tade de jordlager, som kunde antagas hafva existerat före den 

 egentligen historiska tiden d. v. s. före menniskoslägtets till- 

 varo på jorden, den senare deremot hade tillkommit under 

 de få årtusenden, som förflutit efter menniskans skapelse, och 

 ännu fortfarande bildas. Men i senaste tider har man sam- 

 manfattat dessa antingen under en särskild formation, hvil- 

 ken man benämnt den qvaternära, eller åtminstone såsom en 

 egen grupp, hvilken man kallat den postpliocena. Anlednin- 

 gen till denna benämning är den att man indelat den tertiära 



