135 



formationen nedifrån uppåt i trenne grupper: den eocena (af 

 jycög morgonrodnad och xaivoq ny, gryningen till den nya 

 tiden) emedan deruti nu lefvande snack- och musslearter re- 

 dan begynna att visa sig, likväl till ett antal af blott tre eller 

 fyra procent; den miocena (af p,€7ov mindre och xaivoo) såle- 

 des mindre ny, med ungefär 20 procent af nu lefvande kon- 

 chyliearter, och den pliocena (af jtXstov mera och xaivoc) el- 

 ler mera nya med skal af konchylier till största delen (ända 

 till OO^^/o) nu lefvande arter. Derföre har man kallat de of- 

 vanpå dessa liggande lösa jordhvarf jiostpliocena. Denna nog 

 sammandragna, men dock här måhända alltför vidlyftiga ex- 

 position af geologiens föremal har jag ansett nödvändig för 

 orientering af föreställningen om de ämnen, hvarmed vi kom- 

 me att sysselsätta oss. 



I Finland har man hittills icke upptäckt några spår af 

 sedimentära bergarter. På den plutoniska grunden hvila o- 

 medelbart de postpliocena jordhvarf ven, ur hvilka de erupti- 

 va bergen till jämförelsevis ganska obetydlig höjd nakna upp- 

 resa sig. Hvad kan antagas utgöra orsaken till denna vår 

 fattigdom i geologiskt hänseende? Antingen var landet un- 

 der hela den tid dessa lager ur vattnet afsatte sig ensamt 

 bland alla höj dt öfver hafsytan, eller hafva de formationer, 

 som egt rum, sedermera ända till sista spåret deraf blifvit för- 

 störda och bortspolade, eller återstå de ännu att upptäckas 

 djupt under de tusen sjöarnas botten. Då likväl det öfver- 

 skrider det sannolikas gräns att dessa, om de funnits, totali- 

 ter skulle hafva kunnat förstöras, eller om de ännu finnas 

 qvar, de icke åtminstone någorstädes skulle hafva blifvit upp- 

 täckte, så återstår endast det förstnämnda alternativet, huru 

 märkvärdigt det än kan förefalla att, då alla andra länder tid- 

 tals höjt och sänkt sig under vattenytan, Finland ensamt då 

 skulle stått orubbligt, helst det i senare tider och för det när- 

 varande icke visat denna uthållighet i stationära egenskaper. 



Då nu således inom vårt fädernesland de postpliocena 

 fenomenerna äro de enda geologiska förändringar vi kunna på- 

 finna, så torde det benäget ursäktas om jag ansett dem tjen- 

 liga att utgöra föremål för ett föredrag vid ett sådant tillfälle 



