137 



ste af dylika erratiska block (såsom de kallas) är den på Liit- 

 zens slätt befintliga Schwedenstein, h vilken tydligen visar sig 

 hafva ursprungligen utgjort en beståndsdel af Skandinaviens 

 granitklippor. — Intränge vi förmedelst gräfning uti den lösa 

 jorden, finnas der vanligtvis öfverst åtskilliga mer eller min- 

 dre tjocka lager eller hvarf af s. k. mylla, sand, kalk eller 

 lera, dels hvar för sig, dels i vexlande ^proportioner samman- 

 blandade, vidare lager af grus eller gröfre krossade bergfrag- 

 menter samt någongång tunnare hvarf af snäckskal; och se- 

 dan dylika hvarf fiere gånger med hvarandra alternerat, slut- 

 ligen underst fin sand eller lera närmast intill den slipade 

 och refTlade klippgrunden. I alla dessa lager äro dessutom 

 inströdde mer eller mindre afrundade eller afnötte stenar, i 

 synnerhet lägst ned invid berget. Vid stränder, der vattnet 

 bortsköljt de mindre och lättare partiklarna, ligga dessa rull- 

 stenar oftast blottade. Lagren äro i allmänhet horizontala,' 

 men följa ock ofta sluttningarne af de berg på hvilka de 

 hvila. Stundom finner man ock desamma bilda mer än mils- 

 långa, någongång ända till 300 fot höga, men temmeligen 

 smala upphöjningar, kallade åsar, hvilka utanpå mestedels 

 äro betäckta med tunnare lager af finare sand eller ler, rtien 

 invändigt bestå af utan all ordning sammanhopadt grus, sand 

 och rullstenar, mer eller mindre afnötta, Äfven förekomma 

 uti dem stundom hafsmusslor. 



Detta är i korthet beskafTenheten af den postpliocena for- 

 mationen och dess fenomener. Frågan blifver nu att utreda, 

 huru de bildat sig och uppstått. 



Att ifrån delar af jordytan högt upplyftade öfver haf- 

 vets niveau partier nedföras till de lägre belägna föimedelst 

 det från de förra nedströmmande vattnet, och isynnerhet med- 

 följa den deriirån nedrasande snön eller de långsamt nedgli- 

 dande ismassorna, är redan i det föregående antydt och i sig 

 naturligt och sjelfiallet. Att således vid foten af högre berg- 

 sträckor småningom samlas en mängd större och mindre frag- 

 menter af sjelfva berget och betäcka eller till och med under 

 tidernas lopp fylla de närmast derintill belägna dalarne är 

 sålunda icke oväntadt. Men då fenomenet erhåller en större 



