138 



utsträckning, såsom fallet är med utbredningen af sand och 

 stenar ifrån Skandinaviens och Finlands berg ända öfver Ö- 

 stersjön till Polens och Tysklands slätter, synes en sådan för- 

 klaring vara alldeles otillräcklig. Det är äfven just denna 

 del af de postpliocena fenomenerna, som utgjort en långva- 

 rig tvistefråga emellan geologerna. Den förste, som framträd- 

 de med ett försök till lösning af denna geologiska gåta, var 

 professor SepsteöM i Sverige. Han fäste sig hufvudsakligen 

 vid de svenska bergens afrundning på deras norra sida och 

 de på deras slätslipade ytor förekommande refflor, hvilkas 

 riktning han noggrannt bestämde. Sin åsigt om detta feno- 

 men uttalar han i sin år 1836 publicerade Undersökning af de 

 refflor, hvaraf Skandinaviens berg äro med bestämd riktning fåra- 

 de samt om deras sannolika uppkomst, med följande ord: "Att 

 en massa af större och mindre stenar, sand och grus genom 

 vatten blifvit rörlig och framflutit öfver den ännu blottade 

 ytan af de skandinaviska bergen, hvarigenom dessa stenar i 

 farten rullade emot hvarandra gifvit upphof åt de runda ste- 

 nar (rullstenar) som hopade på hvarann, ligga samlade i de 

 långsträckta högar, hvilka vi kalla åsar och af h vilka de tyng- 

 sta, mindre benägna att omvältas under påtryckning af den 

 ofvanpå liggande stenmassans ofantliga vigt blifvit släpade 

 öfver och omkring ytan af bergen och fårat den, likasom en 

 polerad yta af marmor fåras af sandkorn, dem man under 

 påtryckning af fingret i en fortgående rak led förer öfver 

 marmorns yta." Såsom följder af denna flod, hvilken han 

 kallade den petridelauniska eller rullstensfloden och som han 

 på grund af fårornas riktning anser hafva ifrån nordost eller 

 n.n.o. gått i sydvest eller s.s.v. öfver Sverige, Bottniska vi- 

 ken (och Finland), betraktar han afrundningen af de skandi- 

 naviska bergen på deras norra sida, refi'lorna, som ofvanpå 

 dem gå i nyssnämnda riktning, på vestliga och östliga sidor- 

 na nära horizontalt och på den södra alldeles saknas; att stora 

 klippmassor, stenar och grus blifvit förflyttade söderut ifrån 

 de ställen, der de förekomma som fast berg, att primära och 

 sekundära formationer våldsamt blifvit lösbrutna och bortför- 

 da, utom der de varit skyddade af eruptiva hårdare och se- 



