70 
försvunnit från Frankrike i en period af den förhistoriska tiden, 
då husdjuren och bruket af metaller ännu ej voro kända i 
vestra Europa. — De nya bevis, som senast tillkommit för att 
styrka menniskans samtidighet i södra Europa med renen och 
andra derifrån försvunna djur, hvila icke blott derpå, att men- 
niskoben och menskliga verktyg anträffats tillsamman med andra 
djurben och att dessa ben visa spår af menniskans närvaro ge- 
nom de inskärningar, som blifvit anbringade på dem; man har 
uti grottorna i södra Frankrike stött ännu på andra förhållan- 
den, hvilka man ej kan frånkänna all betydelse: på en ländkota 
(vertebre lombaire) af renen finner man ännu på botten af en 
blessyr ett fragment af en utaf menniskohand skuren flintsten, 
som då förtiden tjenat som jagtredskap och omisskännligt dit 
inträngt, medan benet ännu var oförändradt; man har anträffat 
i dessa grottor en mängd redskap skurna af ben, företrädesvis 
renhorn, äfvenså har man funnit teckningar af särskilda djur på 
dessa ben ingraverade; bredvid ett väl tecknadt hufvud af en 
häst finner man ett renhufvud, lätt igenkännligt på hornen, som 
pryda dess panna; hvarutom teckningar af oxe, bock, hjort, 
fiskar och foglar på särskilda ställen förekomma. Man måste 
antaga, att dessa afbildningar utfördes på en tid, då man ännu 
kände och såg renen i den trakten; ty osannolikt är, att den 
tidens föga utbildade artister skulle afbildat ett alldeles frem- 
mande djur. Men det är icke blott de första försök i teckning 
man finner i dessa grottor; äfven skulpturen har der aflagt sina 
första lärospån; ett handtag af en dolk består af ett i ben sku- 
ret renhufvud och i ett annat konststycke har man trott sig 
igenkänna en statuette af en qvinna. Man kunde äfven tillägga, 
att man här funnit det äldsta musikaliska instrument, en liten, 
ihålig benpipa, försedd med ett konstgjordt hål vid ena ändan 
och ännu i stånd att frambringa ett skarpt ljud, när man blåser 
deri; det var onekligen en jagtpipa. 
Anmärkningsvärdt är slutligen, att i dessa grottor, der 
fragmenter af ben, aska, kol, stycken och skifvor af skurna 
flintstenar och renhorn äro sammangyttrade till en fast massa, 
s. k. breccie, benen i allmänhet ligga så oförstörda, att lederna 
ännu äro fästade vid hvarandra i deras anatomiska sammanhang. 
