S7 
nom den oorganiska. Enligt hans åskådningssätt var respira- 
tionsmediet — såsom beroende af atmosferens oändliga förändrin- 
gar i eudiometriskt, termometriskt och hygrometriskt afseende 
under den geologiska tiden — den hufvudsakliga orsaken till 
djurarternas successiva utbildning och förändring icke allenast 
till nya arter, utan äfven till representanter för nya slägten, 
ordningar och klasser. Emot dessa af honom uttalade åsigter 
kämpade CUvIER, den frejdade och odödlige kännaren af naturen, 
på det ifrigaste och framhöll såsom ett motbevis flere djurarter, 
hvilka åtminstone under en tiderymd af några tusende år icke 
ens i den ringaste mån förändrat sin organiska byggnad och 
sin yttre form. Man har nemligen i sådant afseende varit i till- 
fälle att undersöka exemplar af den i Egypten förekommande 
hvita Ibis-arten (Thresciornis cethiopica = Ibis religiosa) äfven- 
som af den vanliga krokodilen och flere andra djurarter, hvilka 
blifvit inbalsamerade redan af detta lands fordna innevånare, och 
dessa individer äro i alla afseenden fullkomligt identiska och 
lika bildade med dem, som äfven i våra dagar anträffas i detta 
och i angränsande länder. På grund af dessa och dylika fakta 
ansåg CUvIER artformerna åtminstone i hufvudsaken konstanta 
och förklarade den nu tillsammans med menniskan på jordklotet 
förekommande generationen af djurarter såsom produkt af en 
sednare särskild skapelse och betraktade dem ej som några trans- 
formerade afkomlingar af de species, som lefvat och utdödt un- 
der föregående geologiska tidehvarf. Efter denna tid blef den 
Cuvierska läran den rådande bland zoologerna, hvaremot de af 
LAMARCK och GEOFFROY SAINT-HILAIRE uttalade åsigterna endast 
bland geologerna räknade ett större antal anhängare. 
En helt annan betydelse hafva emellertid de af LAMARCK och 
GEOFFROY SAIN'T-HILAIRE uppkastade hypoteserna vunnit genom 
den Darwinska framställningen, emedan djur- och vextarternas ut- 
veckling från de lägsta till de högsta formerna af bemälde författare 
framhålles icke som ett slumpens verk, utan såsom en naturnödvän- 
dighet. Ehuru man har fullkomligt giltiga skäl att betvifla, det de af 
DARWIN, såsom bevis för djur- och vextarternas fortgående form- 
förändring, framhållna individuella och till en del inom några gene- 
vationer ärftliga afvikelser, som blifvit observerade hufvudsakligen 
