Eldslandet ännu äro identiska med de nordiska formerna i Eu- 
ropa och Amerika. Då isperioden inträffade utgick utom all 
fråga samtliga djur- och vextarter i den öfriga delen af Ame- 
rika, ty i annan händelse hade naturligt urval ovilkorligen om- 
gestaltat de nordiska formerna under deras beröring med detta 
stora antal artformer för än de framkommit till Eldslandet. Ar- 
terna i den mellersta delen af Amerika kunde icke heller flygta 
uppåt bergen till ett ännu kallare klimat; denna verldsdel var 
således under och straxt efter denna period öfver hela sin yta 
befolkad endast af nordiska former. Först efter denna tid har 
således naturligt urval i den öfriga delen af Amerika framkallat 
denna snart sagt fabelaktiga mångfald inom den organiska verl- 
den, som nu anträffas derstädes, medan dessa 46 -vextarter på 
Eldslandet samt i den europeiska och amerikanska norden fort- 
farande trotsa denna besynnerliga naturlag. Sammanställer man 
härmed det förhållande, att i öfriga delar af nya och gamla 
verlden förekomma flere generiska grupper, som icke hafva re- 
presentanter i den högre norden såsom t. ex. slägtet Tapirus, 
samt att några vexter t. ex. den på Spetsbergen förekommande 
Neuropogon meloxanthus anträffas endast nära nog lika långt 
från hvardera polen, så behöfver man sannerligen ej mycket an- 
stränga sin tankeförmåga, för att finna omöjligheten af arternas 
ursprung från gemensamma stamföräldrar. Efterkommande ge- 
nerationer skola bedömma äfven de naturforskares uppfattnings- 
och omdömmesförmåga, som under den sednare hälften af det 
nittonde seklet arbetat i vetenskapens tjenst; månne ej derföre 
hvar och en borde hysa vissa betänkligheter att underteckna sig 
som anhängare af en lära, hvars hufvuddogm egentligen lyder 
sålunda, att en de!(!) af infusionsdjuren tillfölje af nödvändig- 
heten att ärfva fäderne egenheter i skapnad o. s. v. efter ett 
otal generationer slutligen transformerat sig till menniskor. Kan 
man väl tänka sig en mera framstående motsägelse? För vår 
del tro vi äfvenledes på en nödvändig arfslag i nyssberörde af- 
seende, men slutresultatet af densamma är att infusions-djuret 
förblir ett infusions-djur och menniskan en menniska! 
Några af de uppgifter om djurarternas utbredning, som 
DARWIN framhåller som stöd för sin förvandlings lära, äro för- 
