127 
ett strängare klimat, emedan de endast hos nordiska eller hög- 
alpina species äro utbildade. Naturens sträfvan att skyla det 
tama fårets 7) genom förnyade klippningar nakna kropp har 
ända till den grad utbildat ullhåren på bekostnad af kontur- 
håren, att de sednare mer eller mindre försvunnit — och häri 
har man trott sig finna graden af fårets förädling! «Hos förvil- 
dade får återgår derföre hårbeklädnaden till sitt normala för- 
hållande, men den ursprungliga stamformen kan deremot aldrig 
fullkomligen återställas, emedan åtminstone alla nuvarande tama 
raser äro blänningar. Man känner visserligen icke fullkomligen 
på grund af noggrannare vetenskapliga undersökningar hybridi- 
seringens inverkan på skelettbyggnaden o. s. v., men hvarje 
hittills vunnen erfarenhet har emellertid lärt oss att härigenom 
framkallas endast quasi mellanformer, hvilka ofta förete särdeles 
egendomliga oregelbundna d. v. s. icke-konstanta afvikelser, 
öfvergående stundom ända till fullkomlig missbildning. Härmed 
öfverensstämma äfven de flesta tama djurraser: fåret t. ex. visar 
en betydlig anomali i det stora antalet af svanskotor och t. o. 
m. ofta nog i antalet af horn. Ännu mycket större oregelbundna 
afvikelser anträffas hos skilda dufraser. Det är bekant att ving- 
och stjertpennornas antal hos foglarna i allmänhet är så kon- 
stant, att t. o. m. flere familjer och grupper häri öfverensstämma 
med hvarandra. Den vanliga klippdufvan, som numera allmänt 
anses som den egentliga grundformen till de skilda tama raserna, 
har — liksom dess närmaste samslägtingar — endast 12 stjert- 
pennor, men hos en af dessa hybrida varieteter, den s. k. Co- 
lumba livia laticauda (die Pfauentaube), anträffas stundom ända 
till 34, enligt DARWINS egen uppgift ända till 40, men detta 
antal är ej konstant, liksom det är fallet med andra afvikelser 
hos dessa tama raser i skelettbyggnaden o. s. v. En annan 
missbildad varietet, C. I. percussor (die Klatschtaube), samman- 
slår vingarna under flygten ganska ofta så att de afbrytas och 
") Några sydländska fårraser, t. ex. Ovis longipes eller guineensis hafva 
inga ullhår; det är derföre en möjlighet alt dessa härstamma från ur- 
sprungliga arter, hvilka icke lefvat på några högre berg, åtminstone yttrade 
sig J. A. WAGNER 1836 (i SCHREBERS Säugethiere) emot den åsigt, att A- 
frikas klimat förvandlat ull till hår. 
