153 
Mera kilskrift. — Af Wiun. LaAGUs. 
(Meddeladt d. 19 Okt. 1863 och d. 23 Maj 1864.) 
Det är med stort nöje och icke utan en viss subjektiv 
belåtenhet jag går att till mina, vid särskildta tillfällen gjorda 
meddelanden beträffande kilskriftsforskningen lägga några nya 
notiser. Ingen torde nemligen förneka min goda rätt, att i det 
närapå allmänna erkännande, nämnde forskning omsider tillkämpat 
"sig, se ett af de vackraste bevis på sanningens kraft att bryta 
sig vägen fri tvertigenom de mångfaldiga hinder, hvilka dels 
undersökningsföremålets egna svårigheter, dels den alltfrätande 
qvasikritiska tvifvelsjukan, i förbund med sin än styggare syster 
klandersjukan, hopat deremot; hvarjemte jag ej kan undgå, att 
med glädje böra bekräftelsen af mina tidigare omdömen i denna 
fråga. 
Från de negativa bemödandenas sida, hvilkas slagskugga 
sändt en trasig flik ända hit upp till oss, förljudes numera intet 
annat än — en vältalig tystnad, afräknadt här och der ett harm- 
fullt eko sen dubiernas bättre dar. Kritikasterne våga åtmin- 
stone icke mer bestrida, det ju kilskriftsläsningen i hufvudsak 
befinner sig på säker väg, det ju principen är konstaterad. Som 
man torde minnas, var det dock just detta, denna bagatell — 
neml. det stora hela — som förnekades, förkättrades; ty detal- 
jerna, dem var det sedan mycket beqvämt att lemna derhän. 
Erinrar sig någon ännu t. ex. M:r Schoebel och hans öfver- 
modiga uppträdande emot Oppert "), samt dermed sammanhåller 
att tillochmed denne Schoebel och hans själsfränder förlorat 
kuraget, så kan redan häraf slutas, att något måste vara gjordt 
äfven från det andra lägret. Så är det ock. 
”) Della utfall har OpPpERrRT sjelf, såsom jag nu först är i tillfälle upp- 
lysa, med den mest glänsande öfverlägsenhet lillbakaslagit i samma tid- 
skrift, der det skedde, eller Revue Orientale. T. VI. p. 79—115. Paris 
1561. 
