159 
gande, så att säga, från en öppen lemnad bakport, kunde det 
dock blifva dräpande, förutsatt: 1:0) att vi lefde åtminstone på 
Darii eller Xerxis tider, 2:0) att någon påstått, det de Baltiske 
Finnarne, just de och endast de, i rakt nedstigande led samt i 
all historisk maklighet härstamma och utgått från det Assyriska 
rikets eller Perser kungarnes BScythiske lydfolk. Hvem ville 
dock t. ex. 1:o) yrka att Svenska är detsamma som Sanskrit, 
emedan de obestridligen tillhöra samma språkstam, 2:0) förneka, 
att Grekerne på Miltiadis och Themistoklis dagar voro Greker, 
emedan de under "Turkiska perioden allmänt nyttjade Turkiskt 
rådbråkade benämningar för sådana lyxartiklar som , west", 
kappa", ,mössa"”, ,surmjölk", m. m. — och detta, oaktadt de 
under alla århundraden stannat på sitt hemlands vigda jord samt 
tillika egt en skriftlig litteratur. Mer behöfves f. n. ej till gen- 
drifvande af de så fruktansvärdt menade kulturordens inpass. 
— Jag vänder mig nu mot ,fabula docet", ty hvarje fabel har 
ju sin ,,sensus moralis." Så ock här. Scenen är Finlands jord. 
Kilskriftstolkrarne ligga badande i sitt blod. Ostjaker, Mord- 
viner m. fl. stå rundt omkring, såsom sysslolöse betraktare. 
Banemannen (han densamma, som drop sjelfvaste Oppert endast 
genom att påpeka dennes nationalitet) framträder och varnar, i 
ett för tillfället lämpadt tal, de gapande, att de ej må anse sig 
sämre för det, att de ej äro så förnäma som några fantaster 
föregifvit. Predikan slutas med en strof eller par om fåfängan 
hos de folk, hvilka i sina myter leda sin genealogi så högt som 
möjligt, ja ända till de odödlige. Hvad skall man nu kalla 
detta moraliserande, om icke komiskt? En sida af komiken är 
neml. den, då ett litet mått passas på stora saker. Men hvad 
som hos individen, hvilken är störst då han är ödmjuk, måste 
anses fult, förkastligt — +t. ex. skryt, andryghet — det är enligt 
folkpsykologin icke derföre så hos nationerna; det bär ock hos 
dessa helt andra namn. När forn-Greken trodde och påstod 
sitt folk och sitt herrliga språk härstamma från gudarne, trodde 
han sig i sin lyckliga glädje dermed prisa icke sig, utan just 
samma gudar. När, å andra sidan, Negern menar sig ursprung- 
ligen hafva talat samma tungomål — med andra menniskor? — 
nej! med djuren, då förstår man ock lätt hvad andes barn han 
