174 
har framför allt forskningarne inom den pathologiska anatomiens 
område, undersökningen af de anatomiska sjukliga förändringarne 
inom organismen lyftat den praktiska medicinen till dess nu- 
varande höjd. Vi känna numera i många fall noggrant den 
successiva utvecklingen af en sjukdomsprocess inom ett organ, 
vi kunna bestämma, till hvilken grad den redan kunnat hinna 
och vi kunna förutsäga sättet för dess återgång till helsa eller 
dess till död förande inverkan på organismen. Genom förenin- 
gen af den direkta iakttagelsen vid sjuksängen och den patho- 
logisk-anatomiska undersökningen har en hög grad af säkerhet 
vunnits. Diagnostiken eller bestämningen af en sjukdomsart 
har onekligen i många fall hunnit till en hög grad af fulländning. 
Man har sagt att läkarekonsten i vår tid gjort diagnostiken till 
sitt hufvudmål och förmenar att den anser sig hafva skördat 
sin högsta triumf, när efter döden diagnosen funnits bekräftad. 
Man kan icke neka, att denna förebråelse till en del är sanning. 
Täflan emellan läkarene vid de stora sjukhusen stegrade begäret 
att öfverträffa hvarannan i uppgörandet af fina sjukdomsbestäm- 
ningar och en för tvenne decennier sedan herrskande exelusiv 
anatomisk riktning befordrade denna ensidighet. Det är klart 
att läkaren, om han uppfattar konsten blott som ett mål för 
sina egna studier och i den sjuke endast ser ett tillfälle att ut- 
veckla sin skarpsinnighet eller t. o. m. att dermed kunna lysa 
för andra, småningom skall börja beherrskas af egoismens ande, 
om äfven under annan än den vanliga formen. Hans hjerta 
kallnar för individen och hela hang egendomliga ställning till 
den lidande menskligheten rubbas i sin skönaste form. Men 
icke blott den humanistiska sidan af läkarens verksamhet har 
genom denna ensidighet lidit, äfven therapin, behandlingen af 
sjukdomen fick träda i bakgrunden. Då man genom det ovän- 
tade ljus den nyvaknade pathologisk-anatomiska forskningen ka- 
stade öfver sjukdomarne, började betvifla huruvida man genom 
deras behandling egentligen kunde uträtta något, uppkom den 
en tid så moderna riktning, som man kallat nihilism eller med 
andra ord, mången läkare började hylla den åsigten, att man 
med afseende å behandlingen egentligen icke borde göra något. 
Då mången grånad vetenskapsman, hvars djupare insigter och 
