176 
har sin bestämda tid. Läkarens sak härvid är att så regulera 
kroppens funktioner, att dels det sjuka organet försättes i hvila, 
dels att dess störda fysiologiska verksamhet må kunna ersättas, 
äfvensom att behandla hotande tillstötande komplikationer. I 
dessa fall blir läkarens förfarande symtomatiskt. Till denna 
grupp hör en stor mängd sjukdomar såsom lunginflammation, 
tyfus o. s. v. Man bör derföre icke tro att läkaren härvid 
nödvändigt bör följa antingen den sjukes egen känsla t. ex. af 
smärta eller lägga vigt på hvarje symtom. Han bör veta skilja 
cmellan oväsendtliga symtomer och sådane, hvilka äro nödvän- 
diga uttryck af den förhanden varande sjukdomens eget väsende. 
Att rätt uppfatta betydelsen af dessa symtomer och att kunna 
genomskåda deras fysiologiska förhållande till grundlidandet, är 
det, som bildar den praktiskt lycklige läkaren, han bör hvarken 
öfver- eller underskatta dem. Det är isynnerhet i detta af- 
seende, som erfarenheten är vigtig. Deröfver låta icke heller 
några allmänna reglor uppställa sig, det måste öfverlemnas åt 
läkarens eget omdöme, att i hvarje individuellt fall finna den 
rätta måttstocken. Såsom motsatts härtill höra de sjukdomar, 
der ett allmänt, ofta doldt lidande ligger till grund och sym- 
tomerna röja en viss sjelfständighet. Vid behandlingen af denna 
grupp af sjukdomar, dit höra t. ex. en mängd neuralgier o. s. v., 
böra och kunna symtomerna, ehuru för den sjuke mest plåg- 
samma, lemnas åt sig sjelf. Det fordras ofta stor skarpsinnighet, 
mycket tålamod och längre tids erfarenhet att finna det rätta 
grundlidandet. Inga sjukdomar pröfva så mycket läkarens diag- 
nostiska skicklighet och fysiologiska kombinationsförmåga, som 
dessa latenta, smygande, i enstaka symtomer uppfiammande sjuk- 
domsformer. Under en symtomatisk behandling kunna de oroande 
symtomerna träda tillbaka och patienten känner sig återställd eller 
äga åtminstone en relatif helsa, medan den eg. sjukdomen likväl 
ohejdadt fortgår. Här pröfvas läkaren att han icke må förbise 
något, som tjenar till belysning af den egentliga grundorsaken, det 
fordras framför allt, att han icke af någon förutfattad mening 
må låta sin uppfattning förvillas eller försumma att nog- 
grant undersöka kroppens alla organer. Det är så förledande 
att förlåta sig på den sjukes känslor eller följa hans uppgifter. 
