TT 
De kunna väl vara en fingervisning för läkaren, men böra aldrig 
utgöra den grund, hvarpå han bygger sitt omdöme. 
Om diagnostiken eller den noggranna sjukdomsbestämnin- 
gen sålunda utgör ett oeftergifligt vilkor för den praktiska läka- 
rens handlingssätt och på det närmaste sammanhänger med den 
behandlingsmethod, hvilken han i hvarje fall bör följa, så skola 
vi erindra oss, att det gifves ännu en annan sida af läkare- 
konsten, hvilken framför allt röjer huruvida man klart uppfattat 
sjukdomens väsende. Denna är den s. k. prognosen eller be- 
stämningen af en sjukdoms utgång och större eller mindre fara 
för organismen. Denna bestämning är ofta mycket svår. Ehuru 
den stöder sig på de gifna anatomiska förhållandena, så in- 
verka likväl på sjukdomens utgång så många omständigheter, så- 
som ålder, konstitution, anlag, föregångna sjukdomar, 0. 8. V., 
att det dock erfordras mycken praktisk erfarenhet, vana och 
öfning, för att i flere fall med någon slags säkerhet yttra sig. 
Mig synes, som om en af läkarekonstens herrligaste gåfvor skulle 
ligga förborgade i detta förutseende. Vigten och ansvaret af 
läkarens kall träder isynnerhet här i dagen. Då den sjuke eller hans 
omgifning med oroligt bekymmer förtroendefullt frågar läkaren 
om hans tanke, så huru ljuft kännes det icke för hans sinne, 
om han här kan vara ett medel att mildra sorgen och lindra 
smärtan, men framför allt är han dem dock skyldig sanningen. 
Det är så vanligt att läkaren vill i det längsta -trösta den sjuke 
och, om han äfven inser det fåfänga i alla sina bemödanden, 
han likväl tror sig böra underhålla hos honom ett bedrägligt 
hopp. Visserligen är det sannt, att man ofta nog icke kan med 
fullkomlig visshet bestämma utgången, då man ser, huru i mån- 
get efter menskligt förutseende hopplöst fall likväl en lycklig 
vändning inträder, deraf bör dock icke läkaren hindras att upp- 
riktigt säga sin tanke. Denna förbehållsamhet uppgifves vara 
en följd af den fruktan man hyser att sjukdomen skall förvärras, 
om den sjuke upplyses om farligheten af sitt tillstånd. Man 
skall finna att i de festa fall detta endast är en fördom och 
att försämringen blott är skenbar eller snart öfvergående. I 
hvarje händelse visar det likväl att omsorgen om kroppen är 
högre, än om själen. Huru visar icke erfarenheten, att den 
12 
