180 
följd af den omgifvande atmospheriska luftens inflytande, 35— 
37,59 C., medan den i kroppens inre stiger ungefär till samma 
höjd, som blodvärmen, hvilken utgör 379 CO. Man har visser- 
ligen observerat, att kroppsvärmen förändrar sig efter tiderna 
på dygnet, den är lägst tidigt på morgonen, stiger på f. m., 
sjunker middagstiden och höjer sig åter mot aftonen, visar så- 
lunda en efter måltiderne inträdande stegring, men hela skilna- 
den för dygnet utgör medlertid endast 0,3—0,49 C. Under 
sjukliga förhållanden, framför allt vid feber och vid inflamma- 
tioner, höjer sig temperaturen öfver nu uppgifna medelvärde. 
'Temperaturens stegring är det egendomliga för febern. Den 
högsta temperatur man observerat, har varit vid frossa, vid de 
akuta utslagssjukdomarne s. koppor, messling, skarlakansfeber, i 
tyfus, der den i de fall, hvilka öfvergått i helsa, kunnat stiga ända 
till 41,250 CO. Man har visserligen i tyfus t. ex. iakttagit en 
temperatur ända till 43,89, ja i skarlakans feber ända till 449 C., 
men blott i sådane fall, hvilka slutats med döden, ty erfaren- 
heten har visat, att det högsta värmegradtal organismen kunnat 
härda ut med har varit 41,759 C. Ju högre temperaturen stiger i 
en sjukdom, desto farligare blir den, man har äfven iakttagit 
att den stegras kort före döden. Redan en likformig temperatur- 
höjning af 40—419 C. för snart till död, derest densamma icke 
under någon tid af dygnet ger efter. Till ock med under fross- 
paroxysmen, vid den kyla, som föregår feberns utbrott, är kropps- 
värmen höjd minst 19 C., kylan eller den minskade värmen är 
endast skenbar. Införandet af noggranna thermometerobserva- 
tioner vid sjukbädden är en af läkarekonstens vigtigaste fram- 
steg och detta framsteg har dock blifvit gjordt först under de 
sednaste åren. Å andra sidan visar t. ex. choleran en tempe- 
ratursänkning till 33,759 ja 32,59 O.; temperaturen faller äfven 
hastigt i sjukdomar, der ett plötsligt upphörande af febern in- 
träder. Experimenter å djur hafva ådagalagt, att om kroppens 
värme vid inflytelsen af köld sjunker under hälften af den normala 
värmegraden, måste döden följa. Magendie afkylde varmblodiga 
djur så starkt, att deras blodvärme sjönk till 159 -0C.; men det 
medförde äfven deras död. 
Organismen visar ett ständigt sträfvande att bibehålla sin 
