8 HAIJ, OM ACRIDIODEERNAS YTTRE MORPHOLOGI. 



Hos en del arter (Stet. grossum, Gomph. biguttatus) fungerar 

 (liskfältet företrädesvis som area stridens, och har det i sam- 

 band härmed erhållit en jemförelsevis stark utveckling och 

 starka tvärnerver, under det att subcostalfältet är svagt ut- 

 hildadt, försedt med svagare, ofta mera oregelbundna tvär- 

 nerver {a. d, a.su lig. 2). Hos andra åter {Sten. bicolor, higut- 

 tulus, dorsatus, rufus m. fl.) är det subcostalfältet, som i främsta 

 rummet synes hafva öfvertagit rolen af area stridens, hvarför 

 det förra är starkt utbildadt, då deremot diskfältet är jem- 

 förelsevis svagt (fig. 3). Hos Sten. higuttulus L., Charp. bi- 

 drager äfven första radialfältet till bildninoeu af area stridens, 

 och företer detsamma också en ovanlig hög grad af utbild- 

 ning (a. su, a. ra fig. 8), i jemförelsc med hvad förhållandet är 

 hos den mycket närstående Sten. bicolor. Hos några arter 

 (Sten. melanopterus, apricarius) finner man tvänne starkt ut- 

 präglade areae stridentes, den ena bildad af det utomordentligt 

 breda diskfältet, den andra af det starkt dilaterade subcostal- 

 fältet, båda med starkt upphöjda tvärnerver (a. d, a. su fig. 1)^ 

 Dessa arter utmärka sia; också ffenom den starkaste stridula- 

 tionen. Hos Sten. elegans Charp., som står mycket nära Sten^ 

 dorsatus Zett., möta vi det ovanliga förhållandet, att egen- 

 skapen af area stridens synes hafva öfverflyttats från area sub- 

 costalis till area radialis posterior (dess distala parti). I sam- 

 manhang härmed har också, såsom jag iitan undantag funnit 

 hos alla exemplar jag undersökt, area subcostalis undergått e» 

 relativt ganska betydlig reduktion, i det den är smal och 

 försedd med svaga tvärnerver, då deremot area radialis poste- 

 rior erhållit en så mycket starkare utveckling, vidgar sig distalt 

 högst betydligt och äger här starka tvärnerver (fig. 4 a. rp)^ 

 a. su). Jemför vidare å figsf. 3 och 4 a. su. 



De former, som äga mycket rudimentära vingar, sakna i 

 allmänhet stridulationsförmågan och area stridens, då denna 

 typiskt är förlagd till täckvingarne. Eremobidag göra så till- 

 vida undantag härifrån, som äfven hithörande kortvingade 

 former enligt Krauss verkligen lära åstadkomma ljud. Men 

 detta frambringas ej genom baklårens friktion mot de rudi- 

 mentära elytra utan mot andra abdominalsegmentet, hvilket 

 på hvardera sidan bär en oval, skroflig yta (Krauss, H. Die 

 Orthoptcren-Fauna Istriens, Sitzungsber. der k. Akademie der 

 Wissenschaften Bd. LXXVHI, 1878). Area stridens skulle i 



