124 EMIL HOLMGREN, DE SKANDINAVISKA FOGLARNES OSTEOLOGI. 
: sternalbredd sternallängd 
Dysponus: ene nan. 62 120 
Gratulös pt BNIrA 70 9J5 
Belecknuse MN 90 115: 
incisura sternallängd 
[DYEpOrWsfEsCESS 15 120 
(TAC UUSI OHeT 8 95 
Pelecanuses os or I 15 Y1S: 
Scapula utmärker sig genom en kraftig processus acro- 
mialis. — Den del af os coracoideum, som uppbär scapula, 
reser sig öfver nivån af benets inre yta. — Clavicula är, utom 
hos Dysporus, tydligt vinkligt böjd och står hos alla hit- 
hörande skandinaviska slägten i direkt, fast förbindelse med 
apex criste. Den sternala delen är afsmalnande, och den mer 
eller mindre utbredda pars coracoidalis står 1 artikulations- 
förbindelse med acrocoracoideum och omfattar sålunda den 
nedre mediala ytan af denna process. Den öfriga delen af 
extremitas coracoidalis är mycket kort och når oftast ej fram 
till acromion. — Sternum är kort och bredt med nästan 
parallelt löpande margines laterales. Cristan, som är temligen 
låg och långt framskjutande, springer ut nära nog endast från 
corpus sterni. Margo posterior är å hvardera sidan om bröst- 
benskammen försedd med en mera bred än djup incisur. 
Line&e interpectorales sternales konvergera starkt bakåt. — 
Coracoid's ledande yta uti articulatio sterno-coracoidea företer 
vid sagittalsnitt i sin mediala del en stor bredd och en dubbel 
S-formig krökning. I den laterala delen är den temligen djupt 
insänkt i motsvarande sulcus sterni. — Slägtet Dysporus (se 
Tafil. VIII fig. 3) afviker i flera hänseenden från de öfriga 
till denna flock hörande slägten. Så är ej den jemförelsevis 
kraftigt byggda clavicula vinkligt böjd och når med sin coracoi- 
dala del fram till acromion och nära nog också till den här rela- 
tift väl utvecklade processus procoracoideus. Scapula är tem- 
ligen lång och ganska kraftig; och det jemförelsevis smala, ut- 
dragna sternum eger en tydlig spina externa. Sulci coracoidei 
sterni bilda mera i sagittal än i transversel riktning stående 
ytor, i följd hvaraf processus precostales synas ryckta ovanligt 
långt bakåt. Processus procoracoideus ossis coracoidei är, såsom 
ofvan nämts, ganska väl utvecklad. — Hos Graculus (se Tafil. 
VIII fig. 4) företer eclavicula sin tydligaste vinklighet, och det 
