BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 17. AFD. IV. N:0 5. 127 
typer, om vi ock kunna skönja i den allmänna anläggningen 
något för dem alla mer eller mindre genomgående. I synner- 
het tyckes flertalet representanter för Pygopodes med sina 
så skilda familjer — Alcarie å ena sidan och Eudytine samt 
Colymbinge å den andra — och Totipalmate hafva differen- 
tierat sig hvardera i sin egen riktning, om de ock i någon 
större eller mindre mån bibehållit karaktersdrag, som erinra 
om deras gemensamhet dels med hvarandra, dels också med 
hela den hufvudgrupp, hvilken de synas tillhöra. Till hvilka 
andra flockar Tubinares deremot närmast ansluta sig, torde 
icke behöfva vara tvifvel underkastadt, då de i så fer- 
faldiga hänseenden likna såväl Longipennes som Totipal- 
mate. 
Någon nämnvärdare ossifikation af lamina mediana torde 
vi icke heller inom denna ordning kunna påvisa. Dock iakt- 
taga vi inom t. ex. Longipennes en tydlig processus epister- 
valis furcule. Vidare finna vi samma lamina såsom mem- 
branös bildning ega endast föga utsträckning hos de grupper, 
der vi äro 1 tillfälle att iakttaga en starkare framåtlutning 
af margo anterior criste sternalis; så t. ex. hos underfamil- 
jerna Fuligulinge och Mergine samt hos Totipalmatze. 
Der spina sterni externa nått någon vidare utbildning, 
står den i fertalet fall i korrelation till ligamentum sterno- 
procoracoideum; och hos Longipennes iakttaga vi ett ganska 
starkt ligamentum acrocoraco-procoracoideum, i förening med 
en väl utvecklad processus procoracoideus. 
Hos flertalet vadare funno vi tydliga line& interpecto- 
rales sternales, hvilka konvergerade starkt bakåt. Så är äfven 
förhållandet hos måsfoglar, Tubinares och slägtena Colymbus 
och Eudytes samt hos Totipalmatx. Hos Lamellirostres der- 
emot, äfvenså och ännu mer hos flertalet Pygopodes finna 
vi line& interpectorales sternales löpande nästan parallelt och 
dervid ryckta hos Pygopodes ut mot det smala bröstbenets 
margo lateralis. — Dessa förhållanden stå naturligtvis i sam- 
band med den större eller mindre utbildningen af musculus 
supracoracoideus, hvilken, då den hos vissa simfoglar nått 
relatift stora dimensioner, torde vara det hufvudsakligaste 
motoriska elementet vid den roende ställförflyttningen under 
vattnet. Vi iakttaga derför denna muskel kraftigast utbildad, 
i samband med en mer eller mindre atrofierad musculus 
pectoralis thoracicus, hos Alkor och Pinguiner, hvilka för- 
