﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET.-AKAD. 
  HANDL. 
  BAND. 
  6. 
  X:0 
  1. 
  15 
  

  

  ofvan 
  nämnda 
  Lophöcolea 
  eger 
  hos 
  oss 
  vanligen 
  mellan 
  30 
  — 
  

   40 
  pist. 
  

  

  Vi 
  lia 
  redan 
  antydt 
  den 
  gradvisa 
  utvecklingen 
  af 
  pistilli- 
  

   dierna. 
  Undersöker 
  man 
  derföre 
  en 
  yngre 
  honblomma, 
  skall 
  

   man 
  i 
  den 
  ofta 
  finna 
  pistillidier 
  af 
  högst 
  olika 
  ålder 
  och 
  stor- 
  

   lek, 
  ifrån 
  de 
  fullmogna 
  och 
  öppnade 
  ned 
  till 
  sådana, 
  som 
  äro 
  

   mycket 
  mindre 
  och 
  föga 
  utvecklade. 
  Naturen 
  har 
  således 
  

   rikligen 
  sörjt 
  för 
  att 
  befruktningen 
  måtte 
  underlättas. 
  Ute- 
  

   blifver 
  den, 
  beror 
  det 
  vanligen 
  derpå, 
  att 
  hanblommor 
  ej 
  

   finnas 
  i 
  närheten. 
  Såsom 
  märkliga 
  ex. 
  på 
  sterilitet 
  må 
  nämnas 
  

   Chandonanthus 
  setiformis^ 
  som 
  blott 
  en 
  gång 
  blifvit 
  funnen 
  

   med 
  frukt, 
  nämligen 
  i 
  Lappland 
  af 
  Linné, 
  samt 
  Lopliocolea 
  

   minor 
  och 
  Jung. 
  exsecta, 
  hvilka, 
  oss 
  veterligt, 
  aldrig 
  anträffats 
  

   med 
  frukt 
  i 
  vSkandinavien. 
  Dessa 
  mossor 
  äro 
  dock 
  ej 
  säll- 
  

   synta, 
  den 
  första 
  i 
  nordliga, 
  de 
  andra 
  i 
  sydligare 
  delar 
  af 
  vårt 
  

   land, 
  hvarjämte 
  Cliandonanthus 
  ej 
  sällan 
  iitvecklar 
  honblommor.. 
  

   Hanblommor 
  af 
  denna 
  växt 
  torde 
  vara 
  okända. 
  

  

  b). 
  Pistillidiet 
  efter 
  hefruhtningen. 
  

  

  Efter 
  befruktningen 
  alstras 
  så 
  småningom 
  ur 
  äggcellen, 
  

   hvilken 
  — 
  om 
  en 
  analogi 
  vore 
  på 
  sin 
  plats 
  — 
  kunde 
  jäm- 
  

   föras 
  med 
  äggcellen 
  hos 
  fanerogamerna, 
  ej 
  ett 
  embryo, 
  utan 
  en 
  

   fruktplanta, 
  det 
  s. 
  k. 
  sporogoniet, 
  ett 
  för 
  lefvermossorna 
  egen- 
  

   domlio;t 
  oro-an. 
  Detta 
  består 
  i 
  sitt 
  mera 
  utvecklade 
  skick 
  af 
  

   trenne 
  delar: 
  den 
  öfversta 
  delen 
  eller 
  sporsäcÄ;en, 
  den 
  mellersta 
  

   eller 
  skaftet 
  samt 
  den 
  nedersta 
  qWqy 
  foten. 
  I 
  sporsäcken, 
  som 
  

   vanligen 
  har 
  en 
  oval 
  eller 
  rundad 
  form, 
  utvecklas 
  efter 
  en 
  

   tids 
  förlopp 
  en 
  stor 
  mängd 
  spormoderceller 
  samt 
  ämnen 
  till 
  

   springtrådar. 
  (Utförligare 
  framställning 
  af 
  sporogoniets 
  ut- 
  

   veckling 
  hos 
  Kienitz-Gerloff, 
  Bot. 
  Zeit, 
  1874, 
  N:o 
  13). 
  Skaftet 
  

   utgöres 
  vanligen 
  af 
  ett 
  större 
  antal 
  stora, 
  tvärstälda 
  tafvel- 
  

   formiga 
  celler 
  i 
  flera 
  längdrader 
  samt 
  är, 
  så 
  länge 
  sporogo- 
  

   niet 
  kvarblifver 
  inom 
  fruktsvepet, 
  ganska 
  kort 
  — 
  hos 
  Lejeunew 
  

   ytterst 
  kort 
  — 
  och 
  erhåller 
  först 
  vid 
  fruktens 
  mognad 
  sin 
  

   fulla 
  längd. 
  Foten 
  är 
  vanligen 
  mer 
  eller 
  mindre 
  roflik, 
  ofta 
  

   försedd 
  med 
  upptill 
  framskjutande 
  kanter 
  (hos 
  Nardia 
  emargi- 
  

   nata 
  har 
  jag 
  funnit 
  den 
  lång 
  och 
  smal, 
  nästan 
  tapplik) 
  samt 
  

   består 
  oftast 
  af 
  en 
  mycket 
  tät 
  väfnad 
  af 
  små 
  celler. 
  Foten 
  

   tränger 
  ett 
  längre 
  eller 
  kortare 
  stycke 
  ned 
  i 
  axelns 
  väfnad,. 
  

  

  