﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  ST. 
  VET.-AKAD. 
  HANDL. 
  BAND. 
  6. 
  N:0 
  1. 
  21 
  

  

  trång 
  hals. 
  Det 
  fullt 
  utvecklade 
  svepets 
  mynningceller 
  äro 
  

   här 
  ej 
  flera, 
  än 
  de 
  voro 
  på 
  ett 
  mycket 
  tidigt 
  stadium 
  (jfr 
  

   Gottsche, 
  1. 
  c. 
  pag. 
  345 
  ff. 
  och 
  Hofmeister 
  1. 
  c. 
  pag. 
  36 
  ff.). 
  

   Denna 
  svepets 
  starkare 
  utvidgning 
  ned 
  om 
  spetsen 
  står 
  tyd- 
  

   ligen 
  i 
  samband 
  med 
  sporogoniets 
  utveckling, 
  enär 
  detta, 
  i 
  

   fall 
  utvidgning 
  ej 
  inträdde, 
  skulle 
  spränga 
  svepet 
  och 
  sålunda 
  

   blifva 
  utan 
  tillräckligt 
  skydd. 
  

  

  Vi 
  ha 
  nämnt, 
  att 
  svepet 
  är 
  en 
  bladbildning. 
  Redan 
  en 
  

   blick 
  på 
  dess 
  textur 
  och 
  konsistens 
  låter 
  oss 
  ana 
  dylikt. 
  Men 
  

   denna 
  förmodan 
  stegras 
  nästan 
  till 
  visshet, 
  om 
  man 
  under- 
  

   söker 
  vissa 
  abnorma 
  bildningar. 
  Hos 
  många 
  lefvermossor, 
  

   särdeles 
  hos 
  arter 
  af 
  slägtet 
  Martinellia, 
  t. 
  ex. 
  M. 
  irrigua, 
  

   händer 
  stundom 
  att 
  svepet 
  är 
  liksom 
  uppfläkt 
  på 
  ena 
  sidan 
  

   ända 
  till 
  basen. 
  Här 
  har 
  tydligen 
  den 
  förut 
  omnämnda 
  rin- 
  

   gen 
  ej 
  blifvit 
  bildad, 
  iitan 
  ha 
  bladen 
  till 
  en 
  del 
  behållit 
  sin 
  

   fria 
  utbildning, 
  (hos 
  den 
  till 
  bålmossorna 
  hörande 
  Fossombro- 
  

   nia 
  Dumortieri 
  synes 
  denna 
  anomali 
  nästan 
  vara 
  regeln 
  och 
  

   de 
  fall, 
  då 
  sammanväxning 
  eger 
  rum, 
  höra 
  till 
  undantagen). 
  

   AnuTi 
  klarare 
  blir 
  saken, 
  om 
  man 
  ixndersöker 
  en 
  Lopliocolea. 
  

   Svepet 
  är 
  här 
  tresidigt 
  kantigt, 
  blott 
  mot 
  basen 
  cylindriskt, 
  

   och 
  delas 
  långt 
  ned 
  om 
  spetsen 
  i 
  tre 
  stora 
  flikar, 
  hvilka 
  lif- 
  

   ligt 
  erinra 
  om 
  vanliga 
  blad. 
  Tydligen 
  består 
  också 
  svepet 
  

   här 
  af 
  trenne 
  mot 
  basen 
  sammanväxta 
  blad 
  och 
  motsvaras 
  

   bladsömmarne 
  af 
  kanterna. 
  Man 
  eger 
  allt 
  skäl 
  att 
  utsträcka 
  

   denna 
  förklaring 
  till 
  samtliga 
  bladiga 
  lefvermossor 
  (jfr 
  Gott- 
  

   sche, 
  1. 
  c. 
  pag. 
  349 
  och 
  Leitg. 
  1. 
  c. 
  pag. 
  50 
  fl*.). 
  Enligt 
  denna 
  

   uppfattning 
  utgöres 
  alltså 
  svepet 
  af 
  två 
  eller 
  tre 
  sammanväxta 
  

   blad 
  — 
  hos 
  Plagiochila, 
  Martinellice, 
  Raclulce 
  och 
  några 
  få 
  

   andra 
  häntyder 
  svepets 
  form 
  på 
  två 
  sammanväxta 
  blad 
  • 
  — 
  

   och 
  skulle, 
  i 
  det 
  fall 
  att 
  svepet 
  bestode 
  af 
  tre 
  blad, 
  två 
  af 
  

   dessa 
  tillhöra 
  hvar 
  sitt 
  dorsala 
  ^) 
  segment, 
  medan 
  det 
  tredje 
  

   uppkommit 
  från 
  ett 
  ventralt 
  ^) 
  segment 
  eller 
  med 
  andra 
  ord 
  

   varit 
  en 
  stipel. 
  

  

  Af 
  hvad 
  som 
  här 
  ofvan 
  nämnts 
  om 
  svepets 
  uppkomst 
  

   och 
  utveckling 
  synes 
  dess 
  bestämmelse 
  egentligen 
  vara 
  att 
  

   bilda 
  ett 
  skydd 
  för 
  fruktämnet, 
  särdeles 
  på 
  dess 
  yngre 
  sta- 
  

   dier. 
  Direkta 
  försök, 
  anställda 
  af 
  Gottsche, 
  bekräfta 
  detta 
  

   antagande. 
  Förstör 
  man 
  nämligen 
  svepet, 
  medan 
  sporogoniet 
  

  

  ^) 
  Stjelkens 
  öfre 
  sida 
  kallas 
  dorsal- 
  eller 
  ryggsida, 
  dess 
  undre 
  ventral- 
  

   eller 
  hulisida. 
  Den 
  förra 
  anses 
  sträcka 
  sig 
  ned 
  till 
  bladens 
  vidfästningslinie. 
  

   På 
  ventral-sidan 
  äro 
  stipler 
  och 
  rottrådar 
  fastade. 
  

  

  