﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET.-AKAD. 
  HANDL. 
  BAND 
  6. 
  N:0 
  1. 
  25 
  

  

  af 
  en 
  äldre 
  blomma, 
  t. 
  ex. 
  hos 
  Nardia 
  emarginata, 
  finner 
  man 
  

   lätt 
  det 
  förut 
  nästan 
  omärkliga 
  hättelika 
  svepet, 
  men, 
  eget 
  

   nog, 
  med 
  sin 
  bas 
  sittande 
  ett 
  stycke 
  öfver 
  sporogoniets 
  topp 
  

   och 
  således 
  ännu 
  högre 
  öfver 
  de 
  obefruktade 
  pistillidierna, 
  

   som 
  bekläda 
  mössans 
  nedre 
  del. 
  Emellan 
  svepets 
  bas 
  och 
  

   axelspetsen 
  (torus 
  pistillorum) 
  visar 
  sig 
  en 
  rymlig 
  håla, 
  hvars 
  

   midt 
  upptages 
  af 
  sporogoniet. 
  Erinrar 
  man 
  sig 
  nu, 
  att 
  svepet 
  

   hos 
  alla 
  lefvermossor 
  anlägges 
  omkring 
  pistillidiernas 
  bas 
  och 
  

   att 
  det 
  fullt 
  utvecklade 
  svepets 
  nivå 
  hos 
  de 
  flesta 
  lefver- 
  

   mossor 
  sitter 
  något 
  7ied 
  om 
  torus 
  pistillorum, 
  så 
  väcker 
  det 
  

   hos 
  den 
  oinvigde 
  ej 
  ringa 
  undran 
  att 
  här 
  finna 
  svepets 
  bas 
  

   så 
  högt 
  ofvan 
  pistillidierna. 
  Och 
  hvarifrån 
  kommer 
  det 
  stora 
  

   tomrummet 
  nedanför 
  svepets 
  bas, 
  hvilket 
  hos 
  de 
  flesta 
  lefver- 
  

   mossor 
  ej 
  finnes? 
  Redan 
  Hooker 
  sökte 
  förklara 
  det 
  så, 
  att 
  

   axeln 
  (the 
  stem) 
  blifvit 
  urhålkad 
  "för 
  att 
  upptaga 
  pistillerna" 
  — 
  

   citeradt 
  af 
  Gottsche, 
  1. 
  c. 
  pag. 
  326. 
  Men 
  huru 
  har 
  denna 
  ur- 
  

   hålkning 
  uppstått? 
  Har 
  man 
  varit 
  i 
  tillfälle 
  att 
  undersöka 
  

   blommor 
  på 
  olika 
  stadier, 
  så 
  är 
  svaret 
  lätt 
  gifvet. 
  Sporogo- 
  

   niet 
  har 
  tydligen 
  nedträngt 
  ett 
  långt 
  stycke 
  från 
  sin 
  ursprung- 
  

   liga 
  plats 
  djupt 
  in 
  i 
  axelns 
  väfnad, 
  dervid 
  medtagande 
  de 
  på 
  

   mössans 
  lägre 
  del 
  fastade 
  obefruktade 
  pistillidierna, 
  och 
  slut- 
  

   ligen 
  stadnat 
  vid 
  ungefär 
  tredje 
  skärmparets 
  vidfästningspunkt 
  

   (Hos 
  i\\ 
  hcematosticta 
  tränger 
  det 
  vanligen 
  ännu 
  djupare 
  ned, 
  

   nämligen 
  till 
  fjerde 
  skärmparets 
  nivå). 
  Härigenom 
  har 
  så- 
  

   lunda 
  bildats 
  en 
  s. 
  k. 
  fruktsäck 
  (perigynium), 
  så 
  mycket 
  ända- 
  

   målsenligare 
  för 
  dessa 
  växter, 
  som 
  de 
  vanligen 
  förekomma 
  på 
  

   kyliga 
  lokaler 
  — 
  i 
  bäckar 
  eller 
  jordhålor 
  o. 
  d. 
  — 
  och 
  således 
  

   för 
  sina 
  frukters 
  utveckling 
  behöfva 
  ett 
  bättre 
  skydd, 
  än 
  ett 
  

   blott 
  svepe 
  kunde 
  lemna. 
  N. 
  hcematosticta, 
  som 
  har 
  den 
  bäst 
  

   utvecklade 
  fruktsäck, 
  sätter 
  frukt 
  tidigt 
  på 
  våren, 
  så 
  fort 
  snön 
  

   hunnit 
  smälta. 
  Hos 
  denna 
  mossa 
  har 
  fruktsäcken 
  dessutom 
  

   fått 
  en 
  egendomlig 
  utbildning, 
  i 
  det 
  att 
  den 
  utväxer 
  på 
  sidan 
  

   om 
  axeln 
  och 
  till 
  formen 
  liknar 
  en 
  liten 
  puckel, 
  som 
  något 
  

   påminner 
  om 
  den 
  nedhängande 
  fruktsäcken 
  hos 
  Kantice 
  och 
  

   Geocalyx. 
  — 
  Men 
  nu 
  återstår 
  en 
  ny 
  egendomlighet, 
  som 
  torde 
  

   vara 
  svårare 
  att 
  förklara 
  och 
  hvilken 
  vi 
  ej 
  någonstädes 
  sett 
  

   uppmärksammad. 
  Det 
  omnämnda 
  tomrummet 
  mellan 
  svepets 
  

   bas 
  och 
  axelspetsen 
  fans 
  redan 
  till, 
  ehuru 
  i 
  mindre 
  grad, 
  innan 
  

   ännu 
  sporogoniet 
  uppstått. 
  Undersöker 
  man 
  nämligen 
  yngre 
  

   blommor 
  kort 
  efter 
  befruktningen, 
  skall 
  man 
  redan 
  finna 
  ett 
  

   dylikt 
  tomrum 
  och 
  i 
  samband 
  dermed 
  pistillidierna 
  fastade 
  

  

  