﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET-AKAD. 
  HANDL. 
  BAND. 
  6. 
  N:0 
  1. 
  41 
  

  

  men 
  härför 
  kunna 
  ej 
  några 
  allmänna 
  regier 
  uppställas. 
  Till 
  

   sist 
  må 
  framliållas 
  livad 
  vi 
  redan 
  förut 
  antydt, 
  att 
  skärmstipler 
  

   ofta 
  uppträda 
  hos 
  de 
  mossor, 
  hvilka 
  sakna 
  andra 
  stipler, 
  ja, 
  

   de 
  torde 
  förekomma 
  hos 
  de 
  allra 
  flesta 
  bladiga 
  lefvermossor, 
  

   ehuru 
  de 
  stundom 
  kunna 
  vara 
  mycket 
  små 
  (jfr 
  Leitg. 
  1. 
  c. 
  

   pag. 
  15 
  ff.) 
  Denna 
  omständighet 
  torde 
  kanske 
  stå 
  i 
  samband 
  

   med 
  axelns 
  afslutning 
  genom 
  en 
  honblomma. 
  Härigenom 
  

   få 
  nämligen 
  stjelkspetsens 
  ventrala 
  segment 
  bättre 
  tillfälle 
  att 
  

   utveckla 
  sig 
  på 
  bredden, 
  än 
  fallet 
  var 
  under 
  stjelkens 
  fort- 
  

   satta 
  tillväxt, 
  då 
  samma 
  segment 
  genom 
  axelns 
  raska 
  sträck- 
  

   ning 
  på 
  längden 
  ofta 
  måste 
  hämnas 
  i 
  sin 
  stipelbildande 
  verk- 
  

   samhet. 
  Detta 
  antagande 
  vinner 
  stöd 
  genom 
  Leitgebs 
  på 
  

   många 
  rön 
  grundade 
  iakttagelse, 
  att 
  stjelkstipler 
  nästan 
  alltid 
  

   anläggas 
  äfven 
  hos 
  de 
  s. 
  k. 
  stipellösa 
  lefvermossorna, 
  ehuru 
  

   de 
  vanligen 
  abortiera 
  under 
  stjelkens 
  tillväxt 
  (se 
  Leitg. 
  1. 
  c. 
  

   pag. 
  7 
  fp.) 
  Till 
  de 
  af 
  denne 
  förf. 
  anförda 
  exempel 
  på 
  utveck- 
  

   ling 
  af 
  stipler 
  hos 
  annars 
  stipellösa 
  arter 
  kan 
  läggas 
  Jung. 
  

   lanceolata, 
  der 
  vi 
  i 
  vegetationsspetsen 
  funnit 
  små, 
  men 
  väl 
  

   utvecklade 
  och 
  djupt 
  flikade 
  stipler, 
  lika 
  dem 
  hos 
  Plagiochila 
  

   asplenioides 
  (se 
  Gottsche, 
  fig. 
  till 
  G. 
  & 
  R. 
  Hep. 
  N:o 
  320.) 
  

  

  Houblommornas 
  läg-e. 
  

  

  Vi 
  ha 
  förut 
  nämnt, 
  att 
  honblomman 
  alltid 
  anlägges 
  i 
  

   spetsen 
  af 
  en 
  axel. 
  Men 
  denna 
  axel 
  kan 
  antingen 
  vara 
  en 
  

   hufvudaxel 
  eller 
  biaxel, 
  denna 
  sednare 
  af 
  flera 
  ordningar, 
  

   och 
  biaxlarna 
  kunna 
  uppstå 
  på 
  olika 
  sätt 
  samt 
  för 
  öfrigt 
  vexla 
  

   betydligt 
  i 
  afseende 
  på 
  läge, 
  storlek 
  m. 
  m. 
  Med 
  rätta 
  har 
  

   derföre 
  Leitgeb 
  anmärkt, 
  att 
  det 
  gifves 
  få 
  växtgrupper. 
  hos 
  

   hvilka 
  förgreningen 
  är 
  så 
  mångformig 
  som 
  hos 
  lefvermossorna, 
  

   och 
  häraf 
  kan 
  ock 
  till 
  stor 
  del 
  förklaras 
  den 
  stora 
  olikhet 
  i 
  

   utseende, 
  som 
  framträder 
  hos 
  dem, 
  trots 
  deras 
  jämförelsevis 
  

   ringa 
  antal. 
  Också 
  spelar 
  förgreningen 
  och 
  särskildt 
  de 
  olika 
  

   sätt, 
  hvarpå 
  honblommorna 
  sitta 
  fastade, 
  en 
  vigtig 
  rol 
  vid 
  

   dessa 
  mossors 
  systematiska 
  uppställning, 
  hvarom 
  vi 
  snart 
  få 
  

   tillfälle 
  att 
  tala. 
  

  

  Stundom, 
  ehuru 
  jämförelsevis 
  mera 
  sällan, 
  är 
  stjelken 
  

   fullkomligt 
  enkel, 
  och 
  i 
  så 
  fall 
  sitter 
  helt 
  naturligt 
  honblom- 
  

   man, 
  då 
  den 
  finnes, 
  i 
  dennes 
  spets. 
  Men 
  vida 
  oftare 
  är 
  

   stjelken 
  förgrenad. 
  Under 
  förgrening 
  innefatta 
  vi 
  dels 
  den 
  

   egentliga 
  grenbildningen, 
  dels 
  utvecklandet 
  af 
  s. 
  k. 
  nyskott. 
  

  

  