﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  yET.-AKAD. 
  IIAMJL. 
  BAND 
  G. 
  N:0 
  1. 
  4 
  

  

  enkel 
  eller 
  upprepad 
  '). 
  Hufvudaxeln 
  utvecklar 
  här 
  ej 
  någon 
  

   blomma, 
  hvaremot 
  sådana 
  ofta 
  finnas 
  i 
  biaxlarnas 
  spets. 
  (An- 
  

   träffas 
  derföre 
  en 
  skenbart 
  oskaftad 
  blomma 
  i 
  vinkeln 
  mellan 
  

   två 
  ändställda 
  biaxlar, 
  så 
  tillhöra 
  dessa 
  ej 
  en 
  dikotomi, 
  utan 
  

   utgöras 
  af 
  nytkott). 
  Vare 
  sig 
  nu 
  att 
  ändförgreningen 
  .tillhör 
  

   det 
  monopodiala 
  eller 
  dipodiala 
  systemet, 
  utgå 
  hongrenarna 
  

   vanligen 
  från 
  stjelkens 
  öfre 
  del 
  samt 
  äro 
  oftast 
  förlängda. 
  

   Alla 
  de 
  hladiga 
  lefverinossor, 
  som 
  liafva 
  änd 
  förgrening 
  med 
  från 
  

   stjelkens 
  öfre 
  del 
  utgående 
  förlängda 
  hongrenar, 
  tillhöra 
  Lind- 
  

   bergs 
  Acrogamce. 
  Dit 
  höra 
  och 
  alla 
  de 
  mossor, 
  som 
  hafva 
  

   enkel 
  eller 
  blott 
  genom 
  nyslcott 
  förgrenad 
  stjelk, 
  med 
  honblommor 
  

   i 
  axelns 
  och 
  nysJcottens 
  spets. 
  Lindbergs 
  definition 
  på 
  gruppen 
  

   är 
  mindre 
  riktig 
  (se 
  Acta 
  soc. 
  scient. 
  fenn. 
  tom. 
  X, 
  pag. 
  514). 
  

  

  Men 
  icke 
  alla 
  mossor 
  med 
  ändförgrening 
  ha 
  förlängda 
  

   hongrenar; 
  hos 
  några 
  äro 
  dessa 
  grenar 
  mycket 
  korta: 
  d. 
  v. 
  s. 
  

   deras 
  länsad 
  är 
  mindre 
  än 
  eller 
  öfverstiffer 
  vanligen 
  föo;a 
  de 
  

   i 
  deras 
  spets 
  sittande 
  fruktsvepeuas 
  längd. 
  Dessa 
  grenar 
  

   utgå 
  ej 
  heller 
  blott 
  från 
  stjelkens 
  öfre 
  del, 
  utan 
  äro 
  fastade 
  

   längs 
  stjelkens 
  sidor 
  från 
  sjyetsen 
  ned 
  emot 
  basen, 
  och 
  förgre- 
  

   ningen 
  är 
  oftast 
  mångdubbel 
  med 
  korta 
  blomgrenar 
  äfven 
  

   från 
  biaxlarna. 
  Sådana 
  mossor, 
  till 
  hvilka 
  bland 
  andra 
  höra 
  

   Radalce 
  och 
  Porelke, 
  kallas 
  af 
  sist 
  nämnde 
  forskare 
  Anomo- 
  

   gama\ 
  Huru 
  vida 
  emellertid 
  denna 
  benämning 
  är 
  lämplig, 
  

   skola 
  vi 
  framdeles 
  undersöka. 
  

  

  2) 
  Grenbildning 
  nedom 
  axelspetsen 
  (interkalare 
  Ziceigbildung 
  : 
  

   Leitg.) 
  uppstår, 
  i 
  det 
  nya 
  axlar 
  utvecklas 
  endogent 
  ur 
  en 
  

   annan 
  axel 
  jjå 
  något 
  afstånd 
  från 
  vegetationspunkten. 
  Hon- 
  

   greuarne 
  uppspira 
  vanligen 
  ett 
  längre 
  stycke 
  ned 
  om 
  denna 
  

   punkt, 
  alltså 
  från 
  axelns 
  äldre 
  delar. 
  De 
  endogena 
  biaxlarna, 
  

   så 
  väl 
  de 
  sterila 
  som 
  de 
  blombärande, 
  igenkännas, 
  åtminstone 
  

   i 
  yngre 
  tillstånd, 
  på 
  en 
  ring 
  eller 
  slida 
  af 
  celler, 
  som 
  omgif- 
  

   ver 
  deras 
  bas 
  "). 
  Vanligen 
  utgå 
  biaxlarna 
  från 
  den 
  ventrala 
  

  

  ') 
  Anm. 
  Leitgeb 
  synes, 
  egendomligt 
  nog, 
  ej 
  lia 
  af 
  vetat 
  tillvaron 
  af 
  di- 
  

  

  kotomisk 
  förgrening 
  hos 
  Jungernianiacece 
  fuliosre. 
  ehuru 
  den 
  hos 
  dem 
  ej 
  så 
  

  

  sällan 
  förekommer. 
  Åtminstone 
  har 
  han 
  ej 
  omnämnt 
  den 
  i 
  sin 
  ganska 
  ut- 
  

  

  , 
  förliga 
  skildring 
  af 
  ändförgreningen 
  hos 
  dessa 
  mossor 
  (jfr 
  Leitg. 
  1. 
  c.). 
  — 
  

  

  I 
  Lindberg 
  åter 
  synes 
  hvarken 
  haft 
  kännedom 
  om 
  monopodiala 
  eller 
  dipodiala 
  

  

  ! 
  hongrenar 
  hos 
  akrogamerua 
  (mera 
  härom 
  längre 
  fram). 
  

  

  i 
  2) 
  Undersöker 
  man 
  dessa 
  biaxlar 
  på 
  deras 
  tidigare 
  stadium, 
  kan 
  man 
  

  

  lätt 
  öfvertyga 
  sig 
  om 
  deras 
  endogena 
  uppkomst. 
  De 
  leda 
  nämligen 
  sitt 
  ur- 
  

   sprung 
  fi"ån 
  vissa 
  s. 
  k. 
  reservmoderceller, 
  belägna 
  straxt 
  under 
  öfverhuden, 
  

   hvilka 
  varseblifvas, 
  om 
  man 
  gör 
  ett 
  längdsnitt 
  genom 
  stjelken 
  närmare 
  spet- 
  

   , 
  sen 
  i 
  stipelmedianens 
  riktning 
  eller 
  der 
  deirna 
  bort 
  ligga, 
  om 
  stipler 
  utveck- 
  

   j 
  lats; 
  hos 
  några 
  anträffas 
  nämnda 
  celler 
  något 
  på 
  sidan 
  om 
  stipelmedianen. 
  

  

  