﻿50 
  EKSTRAND, 
  BLOMMORNA 
  HOS 
  SKAND. 
  BLADIGA 
  LEFVERMOSSOR. 
  

  

  andra 
  åter 
  (de 
  oäkta 
  opisthogamerna) 
  på 
  två, 
  helt 
  olika 
  sätt, 
  

   d. 
  v. 
  s. 
  dessa 
  äro 
  s. 
  k. 
  anomogamer 
  ^). 
  

  

  Häraf 
  följer 
  således, 
  att 
  de 
  bladiga 
  lefvermossornas 
  in- 
  

   delning 
  i 
  Anomogamos 
  och 
  Homogamm 
  är 
  ohållbar 
  och 
  måste 
  

   öfvergifvas. 
  Deremot 
  kunna 
  samma 
  mossor 
  med 
  allt 
  skäl 
  

   uppställas 
  i 
  tre 
  hufvudgrupper, 
  ehuru 
  indelningsgrunden 
  blefve 
  

   en 
  annan 
  än 
  för 
  de 
  två 
  förra. 
  Det 
  finnes 
  nämligen 
  en 
  annan 
  

   i 
  ögonen 
  fallande 
  olikhet 
  mellan 
  akrogamer 
  och 
  s. 
  k. 
  anomo- 
  

   gamer, 
  hvilken 
  redan 
  af 
  Lindberg 
  (1. 
  c.) 
  blifvit 
  delvis 
  antydd 
  

   samt 
  äfven 
  af 
  oss 
  här 
  ofvan 
  framhållits. 
  Denna 
  olikhet 
  ligger 
  

   deruti, 
  att 
  hos 
  den 
  förra 
  gruppen 
  hongrenarne 
  (då 
  de 
  finnas) 
  

   vanligen 
  äro 
  långa 
  och 
  mera 
  samlade 
  mot 
  stjelkens 
  topp, 
  

   under 
  det 
  samma 
  grenar 
  hos 
  de 
  s. 
  k. 
  anomogamerna 
  vanligen 
  

   äro 
  mycket 
  korta 
  samt 
  fastade 
  utefter 
  stjelkens 
  och 
  grenarnes 
  

   sidor 
  från 
  basen 
  upp 
  mot 
  spetsen. 
  Visserligen 
  kunde 
  nu 
  

   termen 
  anomogamce 
  bibehållas 
  för 
  att 
  uttrycka 
  denna 
  karakter 
  

   hos 
  sist 
  näranda 
  mossor, 
  men 
  då 
  den 
  dels 
  blifvit 
  af 
  Lindberg 
  

   använd 
  i 
  en 
  helt 
  annan 
  mening, 
  dels 
  ej 
  uttrycker 
  någon 
  

   positiv 
  egenskap, 
  utan 
  med 
  samma 
  skäl 
  kan 
  användas 
  för 
  

   hvilken 
  mossgrupp 
  som 
  helst, 
  som 
  med 
  hänsyn 
  till 
  honblom- 
  

   mornas 
  läge 
  är 
  olik 
  den 
  andra, 
  så 
  ha 
  vi 
  ansett 
  termen 
  böra 
  

   utgå 
  och 
  ersättas 
  med 
  en 
  annan, 
  som 
  framhåller 
  den 
  väsent- 
  

   liga 
  karakteren 
  hos 
  i 
  fråga 
  varande 
  mossor. 
  En 
  dylik 
  term 
  

   är 
  Pleurogamce, 
  hvarmed 
  sålunda 
  afses 
  lefver-mossor 
  med 
  sido- 
  

   ställda 
  honblommor. 
  Nu 
  kan 
  det 
  visserligen 
  ej 
  nekas, 
  att 
  hos 
  

   några 
  få 
  akrogamer, 
  såsom 
  Slepharozia, 
  hongrenarnes 
  läge 
  

   visar 
  en 
  öfvergång 
  till 
  pleurogamernas, 
  men 
  då 
  desse 
  senare 
  

   dessutom 
  genom 
  sina 
  bladöron 
  bilda 
  en 
  ganska 
  väl 
  afskild 
  

   typ, 
  ha 
  vi 
  ansett 
  gruppen 
  böra 
  bibehållas 
  med 
  Lindbergs 
  be- 
  

   gränsning 
  deraf. 
  Tillvaron 
  af 
  en 
  eller 
  annan 
  öfvergångsform 
  

   berättigar 
  för 
  öfrigt 
  ej 
  att 
  upphäfva 
  den 
  gruppering 
  af 
  före- 
  

   målen 
  i 
  stort, 
  som 
  naturen 
  sjelf 
  mången 
  gång 
  synes 
  ha 
  

   åsyftat, 
  och 
  hvilken 
  vetenskapen 
  för 
  bättre 
  åskådlighets 
  vin- 
  

   nande 
  måste 
  bevara. 
  

  

  Vi 
  öfvergå 
  nu 
  till 
  den 
  tredje 
  gruppen, 
  Opisthogamce. 
  

   Detta 
  namn 
  bör 
  med 
  allt 
  skäl 
  bibehållas, 
  enär 
  det 
  antyder 
  

   att 
  honblommorna 
  hos 
  hit 
  hörande 
  lefvermossor 
  åtminstone 
  

   till 
  en 
  del 
  äro 
  fastade 
  på 
  grenar, 
  som 
  utgå 
  från 
  stjelkens 
  

  

  ') 
  För 
  öfi-igt 
  må 
  nämnas, 
  att 
  äfven 
  Lindberg's 
  definition 
  på 
  de 
  s. 
  k. 
  

   anomogamerna 
  är 
  mindre 
  riktig, 
  enär 
  honblommorna 
  ej 
  utgå 
  blott 
  från 
  

   "stjelkens 
  nedre 
  del", 
  utan 
  långs 
  hela 
  stjelhen, 
  från 
  iasen 
  upp 
  mot 
  spetsen. 
  

  

  