﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET. 
  AKAD. 
  HANDL. 
  BAND. 
  6. 
  N:0 
  2. 
  13 
  

  

  till 
  ledarens 
  yta, 
  oaktadt 
  ledningsmotståndet 
  lägger 
  hinder 
  

   deremot. 
  Det 
  är 
  ino-alunda 
  tänkbart, 
  att 
  ledningsmotståndet 
  

   t. 
  ex. 
  i 
  den 
  ofvannämnda 
  2 
  mm. 
  tjocka 
  messingsskifvan 
  skulle 
  

   kunna 
  hindra 
  strömmarne 
  att 
  märkbart 
  förflytta 
  sig, 
  då 
  den 
  

   kraft, 
  hvarmed 
  den 
  starka 
  elektromao-neten 
  söker 
  att 
  åstad- 
  

   komma 
  en 
  sådan 
  förflyttning, 
  är 
  tillräckligt 
  stor 
  för 
  att 
  under 
  

   gynnsamma 
  förhållanden 
  sätta 
  hela 
  skifvan 
  i 
  rörelse. 
  Icke 
  

   heller 
  kan 
  man, 
  såsom 
  några 
  andra 
  gjort, 
  antaga, 
  att 
  magneten 
  

   icke 
  inverkar 
  på 
  strömmarne 
  sjelfva, 
  iitan 
  på 
  de 
  banor, 
  hvari 
  

   de 
  gå, 
  det 
  vill 
  med 
  andra 
  ord 
  säga 
  på 
  sjelfva 
  ledaren, 
  ty 
  ett 
  

   sådant 
  antagande 
  leder 
  till 
  orimlighetcr, 
  som 
  det 
  icke 
  kan 
  

   vara 
  behöfligt 
  att 
  här 
  uppvisa. 
  Vill 
  man 
  vara 
  uppriktig, 
  så 
  

   måste 
  man 
  öppet 
  tillstå, 
  att 
  den 
  gamla 
  åsigten 
  öfver 
  elektri- 
  

   citetens 
  natur, 
  åtminstone 
  sådan 
  som 
  den 
  vanligen 
  framställes, 
  

   icke 
  är 
  mäktig 
  att 
  gifva 
  en 
  antaglig 
  förklaring 
  till 
  det 
  ifråga- 
  

   varande 
  fenomenet. 
  

  

  Men 
  .förhållandet 
  blir 
  annorlunda, 
  om 
  man 
  utgår 
  från 
  

   den 
  unitariska 
  åsigten 
  öfver 
  elektricitetens 
  natur, 
  sådan 
  denna 
  

   förut 
  af 
  mig 
  blifvit 
  framstäld. 
  Då 
  det 
  icke 
  kan 
  vara 
  mot- 
  

   stpndet, 
  som 
  hindrar 
  magneten 
  att 
  förflytta 
  strömkurvorna 
  

   inom 
  ledaren, 
  så 
  måste 
  detta 
  hinder 
  åstadkommas 
  af 
  några 
  

   krafter 
  som 
  verka 
  i 
  motsatt 
  riktning 
  mot 
  och 
  lika 
  starkt 
  som 
  

   magneten, 
  hvarförutan 
  det 
  är 
  tydligt, 
  att 
  dessa 
  krafter 
  måste 
  

   utgå 
  frän 
  ledarens 
  egna 
  molekuler, 
  det 
  vill 
  med 
  andra 
  ord 
  

   säga, 
  hafva 
  sina 
  fästpunkter 
  inom 
  ledaren; 
  ty 
  endast 
  på 
  detta 
  

   sätt 
  blir 
  det 
  förklarligt, 
  att 
  de 
  ifrågavarande 
  krafterna 
  kunna 
  

   omöjliggöra 
  strömmens 
  förskjutning 
  inom 
  ledaren, 
  utan 
  att 
  

   lägga 
  det 
  ringaste 
  hinder 
  mot 
  sjelfva 
  ledarens 
  förflyttning 
  i 
  

   rummet 
  till 
  följe 
  af 
  magneten 
  s 
  verkan 
  på 
  strömmarne. 
  Det 
  

   inre 
  molekulära 
  tillståndet 
  hos 
  ledaren 
  kan 
  derföre 
  ingalunda 
  

   vara 
  detsamma, 
  då 
  en 
  magnet 
  befinner 
  sig 
  i 
  dess 
  omedelbara 
  

   närhet 
  som 
  då 
  den 
  är 
  aflägsnad 
  derifrån. 
  Eedan 
  Faraday 
  

   anade 
  på 
  andra 
  grunder, 
  att 
  en 
  olikhet 
  i 
  det 
  molekulära 
  till- 
  

   ståndet 
  i 
  de 
  båda 
  fallen 
  måste 
  äga 
  rum, 
  och 
  han 
  kallade 
  det 
  

   af 
  magneten 
  eller 
  en 
  yttre 
  galvanisk 
  kraft 
  förorsakade 
  till- 
  

   ståndet 
  electro-tonic 
  state. 
  Frågan 
  blir 
  nii 
  att 
  bestämma, 
  

   hvaruti 
  detta 
  af 
  maffueten 
  förorsakade 
  tillstånd 
  kan 
  bestå. 
  

   Jag 
  vill 
  blott 
  här 
  i 
  korthet 
  fästa 
  uppmärksamheten 
  derpå, 
  

   att 
  den 
  ifrågavarande, 
  mot 
  magneten 
  verkande 
  kraften 
  upp- 
  

   kommer 
  af 
  en 
  förändring 
  i 
  tätheten 
  hos 
  de 
  etherhyllen, 
  af 
  

   hvilka 
  ledarens 
  egna 
  molekuler 
  äro 
  omgifna. 
  Detta 
  är 
  icke 
  

  

  