﻿JAl 
  EWTONS 
  upptäckt 
  af 
  den 
  allmänna 
  attraktionskraften 
  med- 
  

   förde 
  den 
  mathematiska 
  vissheten 
  om 
  de 
  Kepleeska 
  lasrarnas 
  

   stränga 
  giltighet 
  för 
  ett 
  mekaniskt 
  system, 
  der 
  endast 
  tvenne 
  

   kroppar 
  förekomma, 
  och 
  der 
  det 
  kunde 
  förutsättas, 
  att 
  dessa 
  

   kroppar 
  inverka 
  på 
  hvarandra 
  såsom 
  materiela 
  punkter, 
  samt 
  

   att 
  deras 
  relativa 
  hastigheter 
  i 
  ett 
  gifvet 
  ögonblick 
  mot- 
  

   svara 
  en 
  sluten, 
  i 
  sig 
  sjelf 
  återlöpande 
  bana. 
  I 
  ett 
  sådant 
  sy- 
  

   stem 
  är 
  den 
  ena 
  kroppens 
  relativa 
  bana 
  omkring 
  den 
  andra 
  

   en 
  ellips, 
  i 
  hvars 
  ena 
  brännpunkt 
  den 
  större 
  massan 
  vanligen 
  

   tankes 
  koncentrerad. 
  — 
  Men 
  läran 
  om 
  den 
  allmänna 
  attrak- 
  

   tionen 
  ledde 
  äfven 
  till 
  insigten 
  derom 
  att, 
  då 
  systemet 
  ökades 
  

   med 
  en 
  tredje 
  kropp, 
  de 
  Kepleeska 
  lagarnes 
  giltighet 
  nöd- 
  

   vändigt 
  måste 
  upphöra. 
  Försöken 
  att 
  äfven 
  åskådliggöra 
  rö- 
  

   relserna 
  i 
  ett 
  sådant, 
  af 
  trenne 
  på 
  hvarandra 
  inverkande 
  ma- 
  

   teriela 
  punkter 
  bestående 
  system, 
  gaf 
  anledning 
  till 
  det 
  inom 
  

   mathematikens 
  och 
  astronomiens 
  historia 
  så 
  berömda 
  »tre 
  krop- 
  

   pars 
  problemet». 
  

  

  Alla 
  försök 
  att 
  lösa 
  detta 
  problem 
  i 
  dess 
  största 
  allmän- 
  

   het 
  hafva 
  emellertid 
  hittills 
  visat 
  sig 
  fullkomligt 
  fruktlösa; 
  

   och 
  det 
  må 
  erkännas 
  att 
  utsigterna 
  till 
  en 
  sådan 
  lösning 
  ej 
  

   heller 
  äro 
  stora: 
  ja 
  till 
  och 
  med, 
  om 
  man 
  tror 
  att 
  genom 
  detta 
  

   problems 
  lösning 
  kunna 
  finna 
  värden 
  för 
  de 
  ti 
  c 
  kropparnas 
  

   koordinater, 
  uttryckta 
  under 
  sluten 
  form 
  medelst 
  redan 
  under- 
  

   sökta 
  funktioner, 
  så 
  hängifver 
  man 
  sig 
  säkerligen 
  åt 
  en 
  illu- 
  

   sion. 
  Allt 
  antyder 
  tvertom, 
  att 
  ifrågavarande 
  problems 
  lösning 
  

   skall 
  fortskrida 
  parallelt 
  med 
  uppsökandet 
  och 
  undersökningar 
  

   af 
  nya 
  funktionsformer; 
  men 
  om 
  den 
  slutliga 
  lösningen 
  skall 
  

   blifva 
  angifven 
  medelst 
  en 
  enda 
  funktionsform 
  af 
  mycket 
  kom- 
  

   plicerad 
  beskaffenhet, 
  eller 
  om 
  det 
  skall 
  synas 
  fördelaktigare 
  

   att 
  angifva 
  densamma 
  medelst 
  ett 
  aggregat 
  af 
  olikartade, 
  men 
  

   enklare 
  funktioner, 
  derom 
  kan 
  man 
  naturligtvis 
  ej 
  nu 
  bilda 
  

   sig 
  något 
  omdöme, 
  och 
  är 
  denna 
  fråga 
  på 
  det 
  hela 
  taget 
  tern- 
  

  

  