﻿56 
  GYLDÉN. 
  THEORIE 
  FÖR 
  HIMLAKROPPARNAS 
  RÖRELSER. 
  

  

  '2, 
  

  

  R 
  = 
  ^H(..4-uu)- 
  {jiVTT^ 
  + 
  .) 
  - 
  l] 
  ^ 
  

   @{x) 
  

  

  sk"" 
  

  

  

  gK'' 
  

  

  dervid 
  alla 
  af 
  x 
  oberoende 
  faktorer 
  tänkas 
  innefattade 
  i 
  kon- 
  

   stanterna 
  Cj 
  och 
  C^- 
  — 
  Insätta 
  vi 
  slutligen 
  i 
  de 
  termer, 
  som 
  

  

  äro 
  multiplicerade 
  med 
  -y, 
  v 
  i 
  stället 
  för 
  x, 
  så 
  blifver 
  : 
  

  

  n 
  

  

  

  n 
  

  

  R{x 
  + 
  ico)e 
  2K 
  i(yi 
  + 
  ,j 
  + 
  ;,)„ 
  

  

  De 
  qvantiteter, 
  som 
  här 
  blifvit 
  betecknade 
  med 
  /9q 
  och 
  x 
  , 
  

   äro 
  för 
  theorien 
  för 
  himlakropparnas 
  rörelser 
  af 
  största 
  in- 
  

   tresse; 
  utan 
  att 
  tillbörligt 
  fästa 
  afseende 
  vid 
  desamma 
  erhåller 
  

   man 
  integrationsdivisorerna 
  ej 
  fullständiga, 
  hvarigenom, 
  om 
  

   dessa 
  äro 
  små, 
  betydande 
  oriktigheter 
  kunna 
  uppstå. 
  Dessa 
  

   oriktigheter, 
  hvilka 
  äro 
  svåra 
  att 
  upptäcka 
  om 
  man 
  bibehåller 
  

   det 
  äldre 
  betraktelsesättet, 
  kunna 
  under 
  vissa 
  förutsättningar 
  

   korrigeras 
  genom 
  att 
  upptaga 
  termer 
  af 
  högre 
  ordningar; 
  men 
  

   dessa 
  antaga 
  då 
  vanligen 
  formen 
  af 
  sekulära 
  termer 
  eller 
  ock 
  

   af 
  periodiska 
  ojemnheter 
  med 
  långa 
  perioder. 
  Olämpligheten, 
  

   af 
  dylika 
  . 
  termer 
  är 
  ej 
  svår 
  att 
  inse. 
  Laplace 
  har, 
  vid 
  be- 
  

   handlingen 
  af 
  theorien 
  för 
  rörelserna 
  inom 
  Jupiterssystemet, 
  

   fästat 
  afseende 
  vid 
  en 
  qvantitet, 
  motsvarande 
  den, 
  som 
  här 
  

   blifvit 
  betecknad 
  med 
  /?„; 
  deremot 
  finnes 
  hos 
  honom 
  någon 
  

   term, 
  som 
  skulle 
  kompensera 
  eflPekten 
  af 
  x. 
  Då 
  nu 
  /5q 
  och 
  

   ;f 
  kunna 
  anses 
  vara 
  af 
  samma 
  storleksordning, 
  och 
  då 
  (i^ 
  ut- 
  

   öfvar 
  ett 
  ganska 
  väsentligt 
  inflytande 
  på 
  bestämningen 
  af 
  en 
  

   viss 
  koefficient, 
  så 
  finner 
  man 
  lätt 
  att 
  denna 
  koefficient 
  måste 
  

   vara 
  behäftad 
  med 
  ett 
  väsentligt 
  fel, 
  beroende 
  derpå 
  att 
  x 
  

   blifvit 
  bortlemnad. 
  Det 
  är 
  för 
  öfrigt 
  ej 
  osannolikt 
  att 
  de 
  

   termer, 
  man 
  i 
  sednare 
  tider 
  på 
  empirisk 
  väg 
  funnit 
  dels 
  i 
  

   måntheorien, 
  dels 
  i 
  theorien 
  för 
  Saturnus, 
  hafva 
  sitt 
  ursprung 
  

   i 
  dylika 
  uraktlåtenheter. 
  

  

  