﻿12 
  ÖRTENBLAD, 
  OM 
  SYDGRÖNLANDS 
  DRIFVKD. 
  

  

  3) 
  sådana, 
  som 
  hafva 
  ofärgad 
  eller 
  ljusgul 
  splint 
  och 
  mör- 
  

   kare 
  brungul 
  kärnved. 
  Hit 
  höra 
  19 
  st. 
  

  

  Vid 
  närmare 
  undersökning 
  har 
  det 
  visat 
  sig, 
  att 
  vedens 
  

   färg 
  hos 
  drifvedsprofven 
  väsentligen 
  beror 
  på 
  färgen 
  hos 
  inne- 
  

   hållet 
  i 
  märgstrålcellerna 
  ^). 
  Äro 
  hos 
  barrträdsprofven 
  dessa 
  

   celler 
  hartsfylda, 
  erhåller 
  veden 
  en 
  brunaktig 
  färg; 
  men 
  sakna 
  

   de 
  sådant 
  innehåll, 
  blir 
  veden 
  ljus. 
  Genom 
  att 
  endast 
  några 
  

   cellrader 
  i 
  hvarje 
  märgstråle 
  eller 
  t. 
  o. 
  m. 
  endast 
  några 
  celler 
  

   i 
  vissa 
  cellrader 
  hafva 
  färgadt 
  innehåll, 
  uppkomma 
  talrika 
  färg- 
  

   nyanser. 
  Härtill 
  bidrager 
  äfven 
  att 
  hartsets 
  färg 
  kan 
  vara 
  

   mörkare 
  eller 
  ljusare. 
  

  

  Fastän 
  öfvero-åno-ar 
  förekomma, 
  saknar 
  likväl 
  ei 
  färden 
  

   betydelse 
  vid 
  artbestämningen, 
  ty 
  såsom 
  bekant, 
  hafva 
  vissa 
  

   trädslag, 
  t. 
  ex. 
  granen, 
  normalt 
  ofärgad 
  både 
  kärna 
  och 
  splint, 
  

   under 
  det 
  att 
  andra, 
  t. 
  ex. 
  lärkträdet 
  och 
  tallen, 
  efter 
  regeln 
  

   hafva 
  mörkare 
  kärnved 
  och 
  ljusare 
  splint. 
  Dock 
  finnas 
  i 
  drif- 
  

   vedssamlingen 
  flera 
  prof, 
  som 
  visat 
  sig 
  härstamma 
  från 
  lärk- 
  

   trädet, 
  men 
  likväl 
  hafva 
  en 
  ganska 
  ljus, 
  allt 
  igenom 
  lika 
  färgad 
  

   ved. 
  Kärnvedsbildningen 
  inträder 
  nämligen 
  ej 
  förr 
  än 
  vid 
  en 
  

   något 
  framskriden 
  ålder, 
  hvilken 
  dock 
  är 
  mycket 
  olika 
  för 
  

   skilda 
  trädslag 
  och 
  på 
  skilda 
  växtplatser. 
  En 
  på 
  näringsämnen 
  

   rik 
  jordmån 
  synes 
  fördröja 
  densamma, 
  under 
  det 
  att 
  hos 
  träd, 
  

   växande 
  på 
  berg 
  och 
  mossar, 
  kärnvedsbildningen 
  snart 
  inträder. 
  

   Likaså 
  synes 
  ljusbrist 
  fördröja 
  kärnvedsbildningen, 
  medan 
  ett 
  

   varmt 
  och 
  soligt 
  läge 
  befordrar 
  densamma 
  -). 
  

  

  Att 
  14 
  prof 
  visa 
  sig 
  uteslutande 
  bestå 
  af 
  kärnved 
  torde 
  

   kunna 
  förklaras 
  derigenom, 
  att 
  splinten 
  antingen 
  bortmultnat 
  

   eller, 
  under 
  en 
  längre 
  tid 
  utsatt 
  för 
  hårda 
  yttre 
  slitningar, 
  af- 
  

   nötts. 
  Somliga 
  forskare 
  anse 
  äfven, 
  att 
  kärnvedsbildningen 
  

   icke 
  nödvändigt 
  upphör 
  med 
  trädets 
  död. 
  

  

  Vedens 
  tyngd 
  och 
  hårdhet, 
  hvilka 
  egenskaper 
  stå 
  i 
  nära 
  

   samband 
  med 
  hvarandra, 
  kunna 
  någon 
  gäng 
  erbjuda 
  ledning 
  

   vid 
  bestäm"mandet 
  af 
  arten. 
  Den 
  specifika 
  vigten 
  vexlar 
  dock 
  

  

  ') 
  Beträffande 
  öfriga 
  orsaker 
  till 
  vedens 
  färg 
  se 
  A. 
  de 
  Bart, 
  Verglei- 
  

   chende 
  Anatomie 
  der 
  Vegetationsorgane 
  der 
  Phanerogamen 
  und 
  Farne. 
  

   1877. 
  S. 
  523-526. 
  

  

  ^) 
  Sedan 
  kärnbildningen 
  en 
  gång 
  inträdt. 
  försiggår 
  dock 
  omdaningen 
  

   ganska 
  jemnt, 
  så 
  att 
  man 
  har 
  skäl 
  till 
  det 
  antagande, 
  att 
  för 
  hvarje 
  

   nytt 
  årslager, 
  hvarmed 
  stammens 
  tjocklek 
  ökas, 
  ett 
  inre 
  öfvergår 
  till 
  

   kärnved. 
  Emellanåt 
  sker 
  dock 
  kärnvedsbildningen 
  ojemnt, 
  så 
  att 
  en 
  

   eller 
  flera 
  årsringar 
  på 
  ena 
  sidan 
  öfvergått 
  till 
  kärnved, 
  medan 
  de 
  

   på 
  andra 
  ännu 
  äro 
  att 
  räkna 
  till 
  splinten. 
  Hos 
  Jxiniperus 
  och 
  Taxus 
  

   m. 
  fl. 
  är 
  ett 
  sådant 
  förhållande 
  t. 
  o. 
  m. 
  regel. 
  

  

  