﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET.-AKAD. 
  HANDL. 
  BAND 
  6. 
  N:0 
  15. 
  29 
  

  

  kiitikula. 
  Mellanväggarne 
  äro 
  vanligen 
  tunna, 
  stundom 
  för- 
  

   tjockade. 
  På 
  samma 
  sätt 
  förhåller 
  det 
  sig 
  med 
  innanväggarne. 
  

   Ett 
  utmärkande 
  drag 
  för 
  denna 
  typ 
  är, 
  att 
  båda 
  sidornas 
  

   epidermis 
  är 
  försedd 
  med 
  starkt 
  förtjockade 
  ytterväggar. 
  

   Denna 
  förtjockning 
  är 
  ofta 
  lika 
  hos 
  båda 
  slagen 
  epidermis, 
  

   stundom 
  något 
  mindre 
  på 
  insidan, 
  men 
  alltid 
  betydligare 
  än 
  

   hos 
  följande 
  typ. 
  Ett 
  undantag 
  från 
  denna 
  förtjockning 
  hos 
  

   inre 
  epidermis 
  bildar 
  ett 
  stycke 
  af 
  densamma 
  vid 
  fjällets 
  

   bas, 
  der 
  cellerna 
  äro 
  mindre 
  och 
  membranerna 
  ej 
  förtjockade. 
  

   Epidermiscellernas 
  membraner 
  färgas 
  ännu 
  mera 
  intensivt 
  

   bruna 
  af 
  jodzinkklorid, 
  då 
  de 
  äro 
  förtjockade, 
  men 
  blåa 
  

   i 
  motsatt 
  fall. 
  I 
  allmänhet 
  bilda 
  epidermiscellernas 
  yttre 
  

   membran 
  en 
  fortlöpande 
  kant, 
  som 
  är 
  relativt 
  jemn 
  i 
  mot- 
  

   sats 
  till 
  hvad, 
  som 
  är 
  förhållandet 
  inom 
  följande 
  typ. 
  Klyf- 
  

   öppningar 
  finnas 
  här 
  och 
  der. 
  Trikomer 
  saknas. 
  

  

  Under 
  yttre 
  och 
  inre 
  epidermis 
  ligger 
  en 
  rad 
  långa 
  

   sklerenkymceller. 
  De 
  äro 
  temligen 
  tjockväggiga, 
  försedda 
  

   med 
  porer 
  och 
  i 
  båda 
  ändar 
  tillspetsade. 
  Deras 
  väggar 
  fär- 
  

   gas 
  gula 
  af 
  jodzinkklorid. 
  Stundom 
  saknas 
  de 
  stycktals 
  på 
  

   ena 
  eller 
  andra 
  sidan. 
  Till 
  följd 
  af 
  att 
  epidermiscellernas 
  

   inre 
  membraner 
  äro 
  oförtjockade, 
  bildas 
  vid 
  behandling 
  med 
  

   jodzinkklorid 
  en 
  blå 
  kant, 
  som 
  lifligt 
  sticker 
  fram 
  mellan 
  de 
  

   starkt 
  brunfärgade 
  yttre 
  väggarne 
  och 
  de 
  gula 
  sklerenkym- 
  

   cellerna. 
  Uti 
  yttersta 
  spetsen 
  är 
  sklerenkymet 
  så 
  mägtigt, 
  att 
  

   denna 
  fylles 
  deraf. 
  

  

  Grundväfnaden 
  består 
  af 
  två 
  slags 
  väfnader: 
  (utom 
  det 
  

   omnämda 
  hypodermatiska 
  sklerenkymet) 
  tunnväggigt 
  paren- 
  

   kym 
  och 
  korta 
  sklerenkymceller. 
  Parenkymet 
  utgöres 
  af 
  

   rundadt 
  qvadratiska, 
  stundom 
  rektangulära 
  celler, 
  som 
  ofta 
  

   hafva 
  ljusbrytande 
  porer. 
  Ehuru 
  sålunda 
  membranerna 
  äro 
  

   något 
  förtjockade, 
  räknar 
  jag 
  dock 
  denna 
  väfnad 
  till 
  det 
  

   tunnväggiga 
  parenkymet, 
  emedan 
  väggarne 
  färgas 
  blåa 
  af 
  jod- 
  

   zinkklorid. 
  Sklerenkymcellerna 
  äro 
  af 
  vanligt 
  utseende. 
  

  

  Mellan 
  yttre 
  sklerenkymet 
  och 
  medelnerven 
  finnes 
  en 
  

   hartsgång 
  af 
  samma 
  beskaffenhet, 
  som 
  hos 
  Ceplialotaxus. 
  Kärl- 
  

   knippena 
  äro 
  förehade 
  till 
  en 
  medelnerv 
  af 
  samma 
  byggnad 
  

   som 
  hos 
  Ceplialotaxus. 
  

  

  2) 
  Den 
  bifaciala 
  typen. 
  

  

  Epidermis 
  är 
  särdeles 
  egendomlig. 
  Först 
  och 
  främst 
  är 
  att 
  

   märka, 
  att 
  blott 
  uti 
  spetsen 
  de 
  inre 
  epidermiscellernas 
  ytter- 
  

   väggar 
  äro 
  tydligt 
  förtjockade. 
  För 
  öfrigt 
  är 
  inre 
  epidermis 
  

  

  