﻿42 
  E. 
  ADLERZ, 
  BIDRAG 
  TILL 
  KNOPPFJÄLLENS 
  ANATOMI. 
  

  

  hvilket 
  Hanstein 
  antager 
  vara 
  fallet 
  uti 
  dylika 
  hartsbildande 
  

   organer 
  (anf. 
  af 
  han 
  dl., 
  se 
  inledn.). 
  

  

  Slemmet 
  (»Gummischleim») 
  deremot 
  tyckes 
  hafva 
  ett 
  an- 
  

   nat 
  ursprung. 
  Om 
  ofvannämda 
  celler 
  behandlas 
  med 
  jodzink- 
  

   klorid, 
  färgas 
  de 
  tunna 
  membran 
  erna 
  blåa, 
  men 
  på 
  deras 
  in- 
  

   sida 
  sträcker 
  sig 
  ett 
  tunt 
  lager 
  af 
  ett 
  slemmigt 
  utseende, 
  som 
  

   färgas 
  ljust 
  brunaktigt. 
  Dess 
  plats 
  alldeles 
  invid 
  cellväggen 
  

   ger 
  vid 
  handen, 
  att 
  det 
  afsöndras 
  ur 
  denna. 
  Analogt 
  härmed 
  

   är 
  förhållandet 
  hos 
  kolletererna. 
  Hanstein 
  anser 
  ock. 
  att 
  

   slemmet 
  hos 
  dessa 
  uppstått 
  genom 
  ombildning 
  af 
  cellväggarne 
  

   eller 
  rättare 
  särskilda 
  lager 
  i 
  dessa. 
  Han 
  säger 
  härom: 
  »Zu- 
  

   nächts 
  bestätigt 
  sich, 
  dass 
  Gummischleim 
  vs^esentlich 
  aus 
  wand- 
  

   bildenden 
  AmyloidstofFen 
  entsteht, 
  die 
  der 
  Cellulose 
  sehr 
  nahe 
  

   stehen, 
  theilweise 
  ihr 
  urspriinglich 
  vielleicht 
  völlig 
  gleich 
  sind 
  

   — 
  — 
  — 
  — 
  welche 
  man 
  als 
  Quell- 
  öder 
  Collagenschichten 
  

   zusammenfassen 
  känn». 
  ^) 
  

  

  Vid 
  högre 
  utveckling 
  fylles 
  hela 
  cellens 
  innehåll 
  med 
  

   slem, 
  som 
  antar 
  en 
  mörkare 
  färg, 
  samt 
  harts. 
  Slutligen 
  brista 
  

   membranerna 
  centrifugalt, 
  och 
  en 
  slemkavitet 
  uppstår. 
  Då 
  de 
  

   slemförande 
  cellerna 
  brustit 
  sönder, 
  blifva 
  qvarlefvor 
  af 
  deras 
  

   membraner 
  sittande 
  vid 
  kanterna. 
  Men 
  dessutom 
  omgifvas 
  

   ofta, 
  men 
  ej 
  alltid, 
  slemkaviteterna 
  af 
  en 
  verklig 
  korkväfnad, 
  

   uppkommen 
  genom 
  delning 
  af 
  de 
  omkringliggande 
  pareukym- 
  

   cellerna 
  (fig. 
  4). 
  Den 
  består 
  af 
  flera 
  lager 
  koncentriskt 
  lig- 
  

   gande 
  korkceller. 
  De 
  mot 
  slemkaviteten 
  radierande 
  tvärväg- 
  

   garne 
  äro 
  oftast 
  ganska 
  tjocka 
  och 
  genom 
  slemmets 
  och 
  kring- 
  

   liggande 
  cellers 
  tryck 
  vågformigt 
  slingrande. 
  Uti 
  de 
  yttersta 
  

   korkcellerna 
  påträffas 
  ofta 
  tunna, 
  nyss 
  anlagda 
  cellväggar. 
  

   Dessa 
  celler 
  innehålla 
  ännu 
  protoplasma 
  och 
  cellkärna. 
  Häraf 
  

   framgår, 
  att 
  denna 
  korkväfnad 
  utvecklas 
  åtminstone 
  till 
  större 
  

   delen 
  centrifugalt, 
  som 
  de 
  Bart 
  uppgifver 
  förhållandet 
  ofta 
  

   vara 
  med 
  dylika 
  korkväfnader. 
  Korklagrens 
  uppgift 
  är 
  att 
  

   skydda 
  närliggande 
  parenkym 
  mot 
  det 
  från 
  slemkaviteterna 
  

   utträngande 
  slemmet. 
  

  

  Kärlknippena 
  äro 
  talrika 
  uti 
  fjällets 
  nedre 
  del 
  (orakr. 
  15). 
  

   De 
  äro 
  parallela, 
  ej 
  med 
  hvarandra 
  anastomoserande. 
  I 
  spet- 
  

   sen 
  äro 
  de 
  färre. 
  I 
  allmänhet 
  hafva 
  de 
  samma 
  storlek 
  utom 
  

   de 
  ytterst 
  mot 
  kanterna 
  belägna, 
  som 
  äro 
  mindre. 
  Uti 
  fjäl- 
  

   lets 
  nedre 
  del 
  ligga 
  de 
  på 
  gränsen 
  af 
  yttre 
  och 
  inre 
  bark- 
  

   lagret 
  uti 
  en 
  bågformig 
  linie 
  närmare 
  dess 
  inre 
  kant. 
  I 
  spet- 
  

   ') 
  Anf. 
  st. 
  sid. 
  774. 
  

  

  