﻿BIHANG 
  TILL 
  K. 
  SV. 
  VET.-AKAD, 
  HANDL. 
  BAND 
  6. 
  N:0 
  15. 
  47 
  

  

  af 
  svafvelsyra, 
  som 
  förstör 
  den 
  tunnväggiga 
  väfnaden 
  vid 
  fjäl- 
  

   lets 
  bas. 
  Det 
  är 
  sålunda 
  tydligt, 
  att 
  en 
  förkorkning 
  egt 
  rum. 
  

   Dylika 
  hartsfylda 
  celler 
  med 
  förkorkade 
  väggar 
  äro 
  ytterst 
  

   vanliga 
  hos 
  liartsförande 
  fjäll 
  ocli 
  kännetecknas 
  genom 
  sin 
  

   oförmåga 
  att 
  upptaga 
  vatten, 
  sin 
  resistens 
  mot 
  svafvelsyra 
  och 
  

   sin 
  fasthet, 
  hvarigenom 
  de 
  ej 
  sjunka 
  tillsammans, 
  utan 
  cellen 
  

   bibehåller 
  sin 
  ursprungliga 
  form. 
  Ehuru 
  dylika 
  celler 
  ej 
  upp- 
  

   kommit 
  ur 
  ett 
  korkkambium 
  och 
  på 
  grund 
  deraf 
  ej 
  hafva 
  nå- 
  

   gon 
  från 
  parenkymväfnaden 
  afvikande 
  form 
  och 
  läge, 
  anser 
  

   jag 
  dock, 
  att 
  de, 
  i 
  likhet 
  med 
  dem 
  ur 
  ett 
  dylikt 
  kambium 
  

   uppkomna, 
  böra 
  anses 
  såsom 
  korkceller. 
  Ty 
  det 
  är 
  cellmem- 
  

   branens 
  beskaffenhet, 
  ej 
  sättet 
  för 
  uppkomsten, 
  som 
  bör 
  läggas 
  

   till 
  grund 
  för 
  bestämmandet 
  af 
  en 
  väfnad. 
  

  

  Hos 
  de 
  yttersta 
  fjällen 
  anlägges 
  på 
  gränsen 
  af 
  denna 
  

   hartsväfnad 
  och 
  de 
  basala 
  lefvande 
  cellerna 
  ett 
  korkkambium, 
  

   som 
  bildar 
  en 
  mängd 
  korkceller 
  till 
  skydd 
  för 
  de 
  ofvannämda 
  

   lefvande 
  cellerna 
  (fig. 
  21). 
  Denna 
  korkväfnad 
  bildar 
  här 
  en 
  

   båge, 
  som 
  sträcker 
  sig 
  från 
  fjällets 
  bas 
  på 
  yttre 
  sidan, 
  och 
  

   löper 
  först 
  under 
  yttre 
  epidermis, 
  böjer 
  sig 
  sedan 
  in 
  mot 
  fjäl- 
  

   lets 
  midt 
  för 
  att 
  sedan 
  vända 
  sig 
  nedåt 
  och 
  löpa 
  ett 
  stycke 
  

   under 
  inre 
  epidermis 
  i 
  riktning 
  m.ot 
  basen, 
  som 
  den 
  dock 
  ej 
  

   når. 
  Stundom 
  äro 
  tvenne 
  korkbågar 
  bildade, 
  den 
  ena 
  nedan- 
  

   för 
  den 
  andra. 
  Den 
  öfre, 
  som 
  är 
  den 
  äldsta, 
  är 
  då 
  ej 
  fullt 
  

   utvecklad, 
  så 
  att 
  den 
  ej 
  når 
  inre 
  kanten 
  af 
  fjället. 
  Den 
  synes 
  

   blifvit 
  afbruten 
  i 
  sin 
  utveckling 
  deraf, 
  att 
  cellerna 
  nedanför 
  

   bågen 
  blifvit 
  förhartsade, 
  hvarföre 
  nya 
  korklager 
  måste 
  bildas 
  

   till 
  skydd 
  för 
  fjällets 
  basala 
  del. 
  Korkcellagren 
  i 
  hvarje 
  båge 
  

   äro 
  8 
  — 
  10 
  af 
  radialt 
  stälda 
  celler 
  af 
  vanlig 
  form. 
  De 
  utvecklas 
  

   centripetalt 
  uti 
  bågens 
  båda 
  skänklar 
  från 
  det 
  närmast 
  epi- 
  

   dermis 
  liggande 
  parenkymlagret, 
  der 
  de 
  första 
  delningarna 
  

   visa 
  sig. 
  Uti 
  bågens 
  öfre 
  del 
  sker 
  utvecklingen 
  i 
  öfverens- 
  

   stämmelse 
  härmed 
  basipetalt. 
  Detta 
  har 
  framgått 
  genom 
  under- 
  

   sökning 
  af 
  olika 
  stadier 
  och 
  genom 
  behandling 
  med 
  jodzink- 
  

   klorid 
  på 
  samma 
  sätt 
  som 
  vid 
  Esculus 
  glabra 
  närmare 
  blifvit 
  

   redogjordt. 
  Uti 
  de 
  inre 
  fjällen 
  är 
  ej 
  någon 
  korkbåge 
  ut- 
  

   vecklad. 
  Stundom 
  ser 
  man 
  dock 
  en 
  och 
  annan 
  cell 
  afdelad 
  

   genom 
  en 
  skiljevägg, 
  hvilket 
  är 
  att 
  uppfatta 
  såsom 
  början 
  till 
  

   ett 
  korkkambium, 
  som 
  dock 
  ej 
  kommer 
  till 
  full 
  utveckling. 
  

  

  Fjällens 
  nedre 
  del 
  från 
  yttre 
  och 
  inre 
  epidermis 
  på 
  de 
  

   inre 
  fjällen 
  och 
  väfnaden 
  innanför 
  korkbågen 
  hos 
  de 
  yttre 
  

   utgöres 
  af 
  lefvande, 
  svagt 
  klorofyllförande, 
  tunnväggiga 
  paren- 
  

  

  