18 LINDMARK, DE SVENSKA SAXIFRAGA-ARTERNA. 



nära den växttyp, som har endast hufvudrot; dess birötter 

 utgå från nästan samma punkt som hufvudroten och fungera 

 såsom grenar af denna. S. adscendens visar en öfvergång 

 till den inom släktet Saxifraga vanliga typen med birötter 

 från skottets bladfotregion, ersättande den snart bortdöende 

 hufvudroten. 



Blomman. Denna afviker endast obetydligt från S. tri- 

 dacf ylites'. Liksom hos denna äro blommorna utbildade för 

 autogami. De äro större, hafva kortare ståndarsträngar och 

 tydligare honingsvall kring stiften än hos S. tridadylites. 

 Kapseln är mera långsträckt, äggrund. Fröna äro mycket 

 små (0,4 mm. långa, 0,2 mm. breda), aflånga, svartbruna, tätt 

 besatta med små papiller. 



S. tridaciylites är en låglandsväxt, och >S'. adscendens, 

 som hufvudsakligen tillhör de alpina regionerna, borde hafva 

 en något olika organisation, eftersom den växer under andra 

 lefnadsvillkor. Men en sådan alpin utbildning kan endast 

 spåras. Kanske man häraf kan draga den slutsatsen, att 

 S. adscendens i en jämförelsevis sen tid börjat denna sin ut- 

 bildning och ännu ej hunnit längre därmed, än att den blott 

 är antydd. 



Utbildandet af ett kraftigt birotsystem antyder, att ar- 

 ten sträfvar till att frän bienn hapaxant blifva perenn polla- 

 kant. Det senare är för en alpin växt lämpligare, eftersom 

 det medför en betydlig materialbesparing, hvarefter alla 

 ^ alpina växter sträfva. Den hos S. adscendens befintliga kon- 

 centreringen af bladen mot stjälkens bas pekar åt samma 

 håll; de perenna alpina växterna hafva i allmänhet nästan 

 alla bladen samlade till en rosett. Det förhållandet, att ro- 

 settbladen äro lefvande vid blomningstiden, är lättförklarligt. 

 Växten behöfver, för att under den korta vegetationsperioden 

 hinna fullborda hela sin utveckling, så mycket assimilations- 

 väfnad som möjligt; äfven här en materialbesparing. 



Skulle S. adscendens utvecklas vidare i dessa riktningar, 

 skulle den få ett kort, birotbärande rhizom, och hufvudroten, 

 som redan nu är svagare än birötterna, skulle tidigt dö bort, 

 hvarjämte bladen ännu mera skulle samlas till stjälkens bas. 

 Man skulle då få en växtform, som till organisationen lik- 

 nade t. ex. S. Cotijledon och det skulle blott fattas, att 



