20 LINDMAEK, DE SVENSKA SAXIFRAGA-ARTERNA. 



frän de nedliggande skotten och äro tämligen fina, men fasta, 

 mer eller mindre rikt förgrenade. 



Arten växer i tufvor, hvilka allt efter växtlokalens be- 

 skaffenhet äro små, täta, eller lösa, utbredda. 1 individens 

 midt kvarlefver hufvudroten under många år, kanske i all- 

 mänhet till och med under individens hela lifstid. 



På öppna, torra lokaler, särskildt högt uppe pä fjällen, 

 blifva tufvorna relativt små, med korta, tätt hopträngda 

 skott. Hufvudroten är mycket lätt att finna hos sådana 

 exemplar, och därjämte finnas ofta talrika finare birötter från 

 de på jorden liggande skotten. Någon vegetativ individ- 

 bildning äger troligen ej rum hos dessa kortledade individer, 

 men såsom en ersättning härför bära de en stor mängd tätt 

 ställda blommor, hvarigenom den sexuella individbildningen 

 blir riklig. 



I lägre regioner, särskildt på mera skuggiga, fuktiga 

 ställen på klippor, blifva skotten däremot långledade, ofta 

 mycket långa, till och med 25 — 30 cm. Till följd häraf bil- 

 das då inga täta tufvor, utan en lös matta med vidt kring- 

 krypande slaka skott, hvilka förgrena sig ganska rikligt. 

 Birötter från de nedliggande skotten tyckas förekomma säll- 

 syntare hos de lång- än hos de kortledade exemplaren. Huru- 

 vida någon nämnvärd vegetativ förökning äger rum hos de 

 långledade, vet jag ej bestämdt. Birötternas sparsamma före- 

 komst behöfver ej nödvändigt tala däremot. 



Högijällsexemplaren behöfva säkerligen talrikare biröt- 

 ter; de växa ju i allmänhet på öppna, för blåst utsatta plat- 

 ser, där de ofta stora tufvorna af stormar eller snövatten 

 lätt skulle ryckas bort, om de ej på flera ställen hade säkert 

 fäste i jorden. Dessa tufvade exemplar synas ej ägnade för 

 vegetativ förökning. De långledade, mera krypande exem- 

 plaren växa däremot på skuggigare och således för blåst 

 mera skyddade platser, med skotten antingen liggande löst 

 på jorden eller nedhängande öfver någon brant eller ibland 

 lös mossa. Skyddade, som de äro, behöfva de ej så talrika 

 fästande birötter. Sådana finnas mot skottens bas i obetyd- 

 ligt antal. Då skotten genom sitt växtsätt synas vara läm- 

 pade för vegetativ förökning, antager jag, att en sådan fin- 

 nes, ehuru sparsam. Hos de tufviga högijällsexemplaren 

 ersätter den sexuella individbildningen, såsom nämndt, den 

 vegetativa. Hos de långledade äro blommorna betydligt 



