22 LINDMARK, DE SVENSKA SAXIFRAGA-ARTERNA. 



blad, hvilka kunna passa på hvarje gynnsamt ögonblick att 

 assimilera. Nästa år dö de snart. 



Förr eller senare öfvergår ett skott till att blifva floralt 

 och utbildar då en terminal blomma, hvilken alltid är skot- 

 tets enda. Den bar redan föregående höst hunnit långt i 

 utveckling och öf ver vintrar tätt omsluten af de närmaste 

 örtbladen. Härigenom blir det möjligt för blomman att slå 

 ut mycket tidigt, ja, nästan tidigast af alla fjällväxter. Hos 

 denna art beböfver ej, såsom hos de andra, en lång floral 

 axel utväxa, utan blomman sitter nästan alldeles oskaftad, 

 omgifven af örtbladen. Först under blomningen sträckes 

 skaftet litet, så att frukten höjer sig något öfver bladmas- 

 san. Denna hastiga utveckling på våren är viktig för S. oppo- 

 sitifolia, som ju går synnerligen högt mot norden, där an- 

 nars fröna ej skulle hinna mogna. Fördelaktigare kunde det 

 tjockas vara, om arten hade riklig vegetativ förökning. 



Blomman. (Bild. 13 — 15). Denna är proterogynt auto- 

 gam. Blomknoppen är såsom ung tätt omsluten af örtblad; 

 de öfversta bladparen sitta nämligen tätt tillsammans. Foder- 

 bladen äro i kanten försedda med likadana styfva, brosk- 

 artade hår, som finnas i örtbladens kanter. Hos den unga 

 knoppen är fruktämnet betydligt kortare än foderbladen. 

 Redan i knoppen äro stiften långa och nå i det närmaste 

 lika högt upp som foderbladen. 



När blomknoppen börjar öppna sig, hafva internodierna 

 under blomman sträckt sig något, så att örtbladen ej sitta 

 tätt under denna. Kronbladen äro nu dubbelt så långa som 

 foderbladen, mörkt purpur-karminröda. Stiften äro ännu 

 längre, något litet utböjda från hvarandra, samt försedda 

 med papillösa märken, tydligen färdiga att mottaga pollen. 

 Ståndarna nå nu endast upp till stiftens halfva höjd och 

 hafva knapparne mycket mörkt violetta, nästan svarta, under 

 det strängarne äro ljusare. Samma ljusa färg hafva stiften, 

 under det märkena äro nästan hvita. Kring pistillernas ne- 

 dre del finnes en gulaktig, ganska rikligt honingsafsöndrande 

 vall. När blomman öppnar sig vidare, blifva kronbladen 

 längre och mera utåtböjda, samtidigt som deras färg blir 

 mera blek och smutsig. Stiften stå fortfarande ungefär upp- 

 räta. Foderståndarne blifva snart lika långa som pistillerna, 

 och sedan förlängas äfven kronståndarne. När knapparne 



