50 LINDMAKK, DE SVENSKA SAXIFRAGA-ARTERNA. 



oftast ensamma blommor. Vid blomniugstiden synas fler- 

 talet blad på hufvndskottet vara döda. Ett föryng-ringsskott 

 i vecket af ett af de öfversta rosettbladen fortsätter rhizo- 

 met och blir nästa år floralt. Någon gång tyckes mer än 

 ett föryngringsskott kunna utvecklas, hvarigenom rhizomet 

 blir grenigt. 



Enligt Wabming äro blommorna autogama eller svagt 

 proterandriska och mycket lika S. nivaJis' blommor. 



S. Cotyledoii. L.^) 



Tafl. II, bild LM, taH. III, bild 2-4. 



Utvecklingen från frö har jag ej kunnat följa, då jag ej 

 lyckats erhålla några grobara frön. Upprepade odlingsför- 

 sök med frön från Dovre, Jämtland och Upsala botaniska 

 trädgård hafva misslyckats. Den förnämsta individbildnin- 

 gen sker säkerligen på vegetativ väg. Fröna mogna mycket 

 sent och kunna ej gro förr än följande vår. Groddplantor- 

 nas utveckling försiggår antagligen på analogt sätt som hos 

 S. Aizoon (se nedan). 



De vegetativa delarne. Arten har ett kortare eller längre, 

 högst 3 — 4 cm. långt, groft rhizom, som nedtill bär svarta 

 rester af förmultnade blad och i sin äldre del är dödt. Rhi- 

 zomet bär några få, mycket långa och grofva, föga förgre- 

 nade birötter. På mindre bladrosetter, som ännu ej hunnit 

 till blomning, och äfven ])å blommande exemplar kan man 

 ofta i rhizomets äldsta ända se en grupp af några få kraf- 

 tiga rötter. Dessa bladrosetter hafva säkerligen utvecklats 

 från frö, och de omnämnda rötterna äro då de första röt- 

 terna. Ofta ser det ut, som om hufvudroten funnes kvar 

 och vore kraftig. Endast genom att följa groddplantans 

 utveckling kan man säkert få reda på, huru härmed förhål- 

 ler sig. 



Rhizomet bär en tät rosett af örtblad. De nedre af dessa 

 äro döda och svarta, de öfre lefvande. Rosettbladens inre 

 byggnad är fast, särskildt mot bladets nedre del. Epidermis- 

 cellernas yttervägg är ofantligt starkt förtjockad med tyd- 



Jfr Axell; Engler (I); Lindman. 



