66 LINDMARK, DE SVENSKA SAXIPRAGA-ARTERNA. 



växer på hård, griind jord (Tafl. IV, bild. 16), och om den 

 växer i lösare jord eller mossa, hvilket senare är mycket 

 vanligt. 



På hård jord, t. ex. på torra backar, utvecklas nr löken 

 direkt en liten rosett af små blad. Pä en sådan lokal ligga 

 alla lökarne i eller nära jordytan, hvarför de alla utvecklas 

 på ungefär samma sätt. Detta är för växten ofördelaktigt, 

 ty härigenom komma talrika skott att stå tätt packade, och 

 några af dem måste gifvet förkväfvas af de starkaste. 



I lösare jord ligga en del af lökarne djupare ned, och 

 skotten ur dessa måste då först växa ett stycke, innan de 

 hinna upp till jordytan. Ännu mera blir detta förhållandet, 

 när plantan växer i lös mossa, t. ex. ibland Hylocomier, hvil- 

 ket är mycket vanligt. Genom mossans tillväxt under som- 

 maren komma en del lökar att ligga djupt nedbäddade. De 

 öfversta lökarne utbilda då direkt en tät bladrosett, om de 

 ligga vid ytan. Ligga de under mosstäckets yta, utvecklas 

 ett ungefär vertikalt, ^/a — 1^2 cm. långt, sträcktledadt skott, 

 som, när det nått ytan, bildar en bladrosett. Dennas blad 

 hafva bred bas omslutande stamknoppen. De djupare ned 

 sittande lökarne bilda äfven sträcktledade skott, men dessa 

 äro snedt uppåtriktade och således något utlöpande. Från 

 en del lökar utbildas riktiga utlöpare, som gå horisontelt 

 under jordytan och kunna blifva ända till 9 cm. långa, innan 

 spetsen böjer sig upp mot jordytan och bildar en bladrosett. 

 Utlöparne hafva långa internodier och äro beklädda med 

 tjällika lågblad, vid hvilkas nodi birötter frambryta. För 

 växtens spridning är det af vikt, att skotten från lökarne 

 utvecklas i olika riktningar. Om alla lökarne bildade verti- 

 kala skott, skulle dessa komma att stå så tätt, att en del 

 nödvändigt måste förkväfvas eller åtminstone hämmas i sin 

 utveckling. Särskildt de horisontela utlöparne befordra väx- 

 tens vandring. 



Från skottets bladfötter utbryta birötter, hvarigenom 

 hvarje rosett blir en själfständig individ, som dock ännu 

 någon tid tager näring från sin moderlök. Förbindelsen mel- 

 lan den nya individen och moderlöken upplöses ej så snart. 

 Följande sommar kan man oftast vid basen af en blommande 

 individ se rester af en lök med eller utan utlöpare, och ofta 

 hänga de blommande exemplaren fast vid den underjordiska, 

 döda delen af föregående års skott, hvilket för de nya indi- 



