X slutet af oktober 1901 gjorde jag i en trädgård på Lång- 

 holmen i Stockholm en iakttagelse, för hvilken jag i det föl- 

 jande vill i korthet redogöra. 



I trädgården odlades den vanliga hvita liljan, Lilium 

 candidiim L., och hade ägaren i augusti, när blomningen var 

 förbi, och stjälkens blad voro vissnade, afskurit stjälkarne 

 nära jordytan och nedstuckit dem c;a 15 cm. i jorden, i af- 

 sigt att nästa vår utmärka lökarnes plats. När i slutet af 

 oktober samma höst en af de nu ofvan jord torra stjälkarne 

 af en händelse drogs upp ur jorden, befanns dess nedre del 

 besatt med ett antal ungefär hasselnötsstora lökar (fig. 1). 

 Vid efterseende befunnos alla de nedstuckna stjälkarne bära 

 flera eller färre dylika lökar, på ett exemplar ända till c:a 

 30 stycken m. 1. m. högt utvecklade. Af ägaren erhöll jag 

 den underrättelsen, att föregående höst förhållandet varit 

 enahanda. 



I litteraturen har jag ej kunnat finna någon uppgift om, 

 att dylika lökar förut iakttagits hos Lilium-Sirter,^ och har 

 jag ansett företeelsen vara värd att i korthet beskrifvas, om 

 ock detta sätt för individbildning icke torde hafva någon be- 

 tydelse för arten i vikit tillstand. Det torde nämligen höra 

 till undantagen, att stjälkarne efter blomningens slut, såsom 

 denna gång var fallet, få tillfälle att utbilda lökar. Ehuru 

 denna lökbildning således på sätt och vis är en konstprodukt, 

 är den dock af stort intresse, dels i vetenskapligt afseende 

 och dels såsom en för blomsterodlare beaktansvärd ny för- 

 ökningsmetod. Att observera är, att båda höstarne 1900 och 

 1901, då lökbildningen inträdt, voro tämligen torra. Fram- 

 deles utförda experiment torde visa, huruvida denna torka 



^ Andra slag af lökbildning på stjälken hos L. candidnm omnämnas hos 

 några författare, t. ex. A. F. Wikgemann i Flora X, 1827. Set O. Penzig. 

 Pflanzenteratologi, II bd. 1894, s. 415. 



