BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 28. AFD. III. N:0 3. 5 



skottet själft är grönfärgadt, lefvande. När nu skottet ned- 

 sättes i jorden, bildas pa snittytan ingen eallusväfnad, och 

 hvarken härifrån eller frän någon annan del af skottet ut- 

 bryta birötter.^ Den i stammen kvarvarande jämte den ge- 

 nom snittytan upptagna och af skottets gröna delar beredda 

 näringen användes i stället till bildandet af eallusväfnad på 

 ärren efter de bortryckta vissnade bladen. Från callusväf nå- 

 den utväxa nu de adventiva rotbildande lökarne. Dessa upp- 

 taga näring, som beredes i skottets gröna delar och sedan 

 magasineras i lökarne. Efter fullbordad lökbildning dör mo- 

 derskottet bort, och lökarne blifva individualiserade (fig. 6 — 8). 

 Här inträder således en riklig förökning, i det hvarje stick- 

 ling gifver upphof till flera nya individer, hvarefter moder- 

 skottet dör bort. 



Skottsticklingsförökningen hos L. candidum visar större 

 öfverensstämmelse med den hos flera växter, t. ex. Bcgonia- 

 arter, använda bladsticklingsförökningen, nämligen så, att 

 sticklingen ntgöres af en växtdel, hvars tillväxt är af slutad, 

 och som ej skall ingå såsom en del af den nya individen.^ 

 Såsom bekant kunna Z^e<;owia-arternas blad genom ett på flera 

 ställen utfördt afskärande af nerverna gifva upphof till flera 

 nya individer,^ analogt med den florala axeln hos L. candidum, 

 där de sårade nerverna motsvaras af såren efter de bortslitna 

 vissnade bladen. 



Enligt Meyen är förökning genom skottsticklingar mindre 

 vanlig hos Monocotyledoner än hos Dicotyledoner.* Den här 

 ifrågavarande förökningen är ju ej heller en egentlig skott- 

 sticklingsförökning, utan den är ett särskildt förökningssätt, 

 som står i samband med den hos Z«7'mm-släktet sa att säga 



' Jfr. H. Lindemuth: Ueber Bildung von Bulbillen aiii Bliithenscliafte 

 von LacJienalia luteola Jacq. uud Hyacinthits orientalis L., i Berichte der 

 Deutschen Botanischen Gesellschaft. Bd. 14, 1896, s. 247— 'J52. 



Ofvannänmda växter fingo rötter från själfva stängelns nedre ände nära 

 snittytan. 



- Visserligen brukar bladet lefva kvar (jfr. H. Vöchting : Ueber Organ- 

 bildung im Ptianzenreich [Physiologische Untersuchungen iiber Wachsthumsur- 

 sachen und Lebenseinheiten]. I. Theil. Bonn, 1878, s. 231.), men den gamla 

 delen utgör dock icke, såsom vid skottsticklingen, en oumbärlig del af den 

 nya individen. 



^ Särskildt i detta fall blir den gamla bladdelen ingen viktig del af den 

 nya individen. 



■* Meyen : Xeues System der Pflanzen-Physiologie, Berlin 1838, III, s. 70. 

 Die Vermehrung der Monocotyledonen durch Schiiittlinge ist im Allgemeinon 

 nicht so gebräuchlich, als die der Dicotyledonen, und wird meistens auch nur 

 bei solchen Gattungen möglich, wo der Stengel aus den Knoten Aeste treibt». 



