BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 28. AFD III. N:0 7. 15' 



Då denna form är en bland de allmännaste i Dalarnes 

 silurområde ocli äfven förekommer tydligt spontan så långt 

 söderut som i Västmanland vid Engelsberg (förf.), medan H. 

 oxylepium Dahlst. Hier. exs. fasc. III n:o 29 (Dahlst. Bidr. II 

 p. 47) endast synes vara anträffad vid Söderhamn (A. Magnus- 

 son), torde man böra som hufviidform anse ofvannämnda var. 

 marginulatnm. 



H. Itharophyton K. Joh. (Nya Arcbieracier från Dalarne 



etc. p. 8.) 

 var. prasinolepis n. var. 



Hfiec varietas a forma primaria loco citato descripta notis 

 sequentibus est diversa. 



Anthela ob ramos distantes longos snbrectos patentes et 

 ob ramum infimnm. seepius ex axillo folii caulini exortum 

 quam formse primariee laxior; pedicelli glandnlis parvis raris 

 (sub involucro sparsis) adspersi, vulgo epilosi, snb involucro 

 albo-tomentosi, deorsum minus floccosi; involucra virescentia 

 minora, preesertim breviora, glandulis parvis sat densis pilis- 

 que raris v. in involucro primario sj)arsis, floccis minutis in 

 dorso + obscuro squamarum sparsis, in margine leete viridi 

 paullo densioribus, obtecta. 



Vippan visar sig genom längre, rakare, mer åtskilda, 

 ofta till stjälkbladsvecket nedstigande grenar vara mer ty- 

 piskt subceesiumartad än hos hufvudformen. Det ser ut, som 

 om formens utbildning ägt rum pä öppna ståndorter. Härför 

 tala andra egendomligheter, såsom lägre växt, tjockare och 

 ej sällan svagt mörkfläckiga blad af mera grågrön CcBsium- 

 färg än hos hufvudformen, hvilka egenskaper pläga åtfölja 

 ståndortsmodifikationer från öppna växtplatser. Hufvud- 

 formen är beskrifven efter västmanländska exemplar, som i 

 allmänhet växte på skuggiga ståndorter. Emellertid var 

 växplatsen för den nn beskrifua formen äfven till en del be- 

 skuggad, så att en omedelbar inverkan af den nuvarande 

 ståndorten kan knappast vara orsaken till de nämnda af- 

 vikelserna från hufvudformen. Ännu mindre kan en sådan 

 inverkan förklara de öfriga afvikelserna. Holkarnas beklädnad 

 utgöres af tämligen täta glandier, enstaka eller glesa (endast 

 på primärholken strödda) hår, hvarjämte fjällens ryggar äro 



