BIHAMG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 28. AFD. III. NIO 7. 33 



för och nedom det nedersta paret tänder vara inböjd, h vari- 

 genom bladbasen får ett egendomligt stratlikt utseende. På 

 innersta rosettbladets nedlöpande kanter finnes ofta en nästan 

 fristående tand, stundom två. Beklädnaden är måttligt tät. 

 Stjälkbladet är jämförelsevis kort skaftadt och till formen m. 

 e. ra. smalt äggrnndt eller ovalt, vanligen kort, men skarpt 

 spetsadt, vidare grundt småtandadt eller t. o. m. helbräddadt, 

 mer sällan vid basen utrustadt med några få spetsiga tänder. 

 Bladen hafva svagare tandning än H. informe. 



Mycket karakteristisk är den lösa vippan. Akladiet är 

 kort, 0,5 — 2 cm.; en eller två af de närmaste grenarna pläga 

 vara blott obetydligt öfverskjutande samt 1-blomstriga, de 

 därpå följande (1 — 2) äro långt åtskilda, mycket förlängda 

 och i allmänhet 2 — o-blommiga, slutligen utgår ofta nog en 

 gren från (det öfversta) stjälkbladets veck. Alla grenarna 

 äro tämligen raka och utstående som hos de äkta vidgatum- 

 formerna. Blomningen synes försiggå successivt, så att ej 

 många korgar samtidigt äro utslagna i samma vippa, i alla 

 händelser ej på ungefär samma höjd som t. ex. hos H. informe. 



Holkarna äro tämligen smala och glesblommiga med efter 

 afblomstringen smalt äggrund bas. Beklädnaden utgöres af 

 täta glandier och tämligen tät ludd. Deras färg är på af- 

 stånd mörkt gråaktig, något litet brokig, därigenom att de 

 inre fjällens kanter dels själfva äro något ljusare än holken 

 i öfrigt, dels klädas af något tätare ludd än deras ryggar. 

 Långfjällen äro jämnbredt lansettlika, tämligen långsamt af- 

 smalnande till en finhårig, icke livass spets; de innersta äro 

 spetsiga eller sylspetsade. 



Ligulerna äro smala och jämförelsevis glesa, de yttre 

 äro sällan fullt utspärrade; alla äro glest cilierade. Stiftet 

 mörkt. 



Hvad släktskapen beträffar, har det vegetativa systemet 

 någon likhet med H. informe^ men detta är också allt. Inilo- 

 rescensen visar däremot mycken öfverensstämmelse med H. 

 cinerellum Älmrpi., hvaremot de vegetativa delarna hos dessa 

 äro nästan så olika som möjligt hos två silvaticum-former. 

 Smärre analogier hos bladen råda vidare mellan den nu be- 

 skrifna formen och //. daniciforme K. Joh. Från H. erysi- 

 hodes Dahlst. är den lätt skild genom de trul)btandade, korta 

 bladen, genom mindre luddig infiorescens, glandelhäriga korg- 

 skaft m. m. Närmaste släktingen är nog //. ohtusidcnn Ualhöt. 



3 



