104 K. JOHANSSON, ARCHIERACIUMFLORAN I SILJANSTRAKTEN. 



Squamce latiusculee pilis brevibus — mediocribus ± ob- 

 scuris glandulisque minutis sparsis — densiusculis obtectse, 

 apice leviter comatse; exteriores atrovirides triangulari-lineares 

 sat obtusee, floccis in dorso solitariis — raris, in margine densis 

 in simplicem fere seriem dispositis vestitse; superiores c:a 1,5 

 mm. latse ± lanceolatse obtusfle — obtnsinsculBe; superiores 

 tegentes ut squamaj exteriores stellatee, sed magis obsolete 

 floccoso-marginatse, interiores ob margines latissimos vire- 

 scentes fere efloccosos et dorsum obscurum variegatae, intimse 

 totse dilute virescentes. 



Calathium luteum 30 — 35 mm. latum. Ligulce apice 

 glabrffi. Stylus vivus sordide luteus. 



Endast på en enda lokal, nämligen en bäckdal ofvanför 

 Skattunge kyrka, bar jag sett denna form. Den växte där 

 på vattendränkt eller ganska fuktig mark bland bögt gräs. 

 Dess egendomliga utseende skulle därför mången botaniker 

 af gamla skolan vara benägen att tillskrifva den för ett 

 Archieracium ovanliga ståndorten. Men då marken endast 

 ett par meter därifrån tili fuktighetsgrad och i afseende på 

 växttäckets beskaffenhet öfverensstämde med andra löfängar 

 i trakten, utan att växten intagit denna ståndort, synes det 

 ganska säkert, att växten bäst trifdes på den plats, där den 

 befann sig. För öfrigt har senare tiders erfarenhet visat, att 

 Hieracierna ej plötsligt låta sig förvandlas genom ståndortens 

 inflytelser. 



I sitt allmänna yttre utseende liknar denna form nästan 

 lika mycket en H. silvaticum L. (coU.) som en H. murorum 

 L. (coll.), på samma gång som den starkt närmar sig gruppen 

 dovrensia, så att det är med tvekan jag hänfört den till H. 

 murorum. 



Den höga, raka och lifligt gröna, vid basen dock violetta 

 stjälken slutar med en särdeles fåblomstrig vippa med raka, 

 tämligen tjocka grenar. Bladen äro gräsgröna, of vantill 

 nästan glatta och äfven undertill rätt glest håriga. Rosett- 

 bladen äro långt skaftade och af nästan samma form som 

 hos H. cuneolatum Stenstr. De mellersta variera mellan oval 

 och lansettlikt aflång form, de inre äro nästan lansettlika 

 med jämnt och vackert bågböjda kanter samt hafva största 

 bredden än vid midten, än något nedom. Endast de innersta 

 äro tydligt, fast kort spetsade. Vid basen äro alla smånin- 

 gom afsmalnande och bredt nedlöpande på skaftet, hvars öfre 



