BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANBL. BAND 28. AFD. III. N:0 7. 107 



sperscB; intermedipe et interiores late laneeolattB, obtuspe vel 

 in apicem obtusiusculiim paullulum comatum cito contractse, in 

 dorso nudo (v. levissirae stellato) atrovirides, glandulis sub- 

 cerinis fere punctillatse, in marginibus latissimis floccis raris 

 — sparsis adspersre sat obscure virescentes ; intimse snbacutee. 

 Calathium kiteum ± iniquum 25 — 35 mm. latum. Ligulce 

 apice glabrse. Stylus vivus livescens fnscobispidnlus. 



Detta är en habituellt ganska utpräglad form. Den långa 

 spensliga, vanligen raka stjälken fortsattes af en rik vippa 

 med fina, ytterst långa, nästan raka grenar. Bladen karak- 

 täriseras af sin på öfversidan djnpa ådrighet, sin ljusa grönska 

 (stundom med purpurröda fläckar) och ringa beklädnad; ofvan- 

 till äro de ofta, särskildt hos större individ och i äldre sta- 

 dium, alldeles glatta, och undertill äro de föga mer hårbe- 

 klädda. Oftast äro de däremot på båda sidor glest beströdda 

 med ytterst fina stjärnhår. 



De yttre och mellersta rosettbladen äro vanligen bredast 

 ofvan midten, de förra oftast omvändt äggrunda med hel- 

 bräddad, vigglikt afsmalnande bas, de senare smalt ovala 

 eller aflångt omvändt äggrunda, de innersta hafva oftare 

 största bredden vid midten och äro m. e. m. ovalt lansettlika, 

 åt båda ändar jämnt afsmalnande, men då de äro långt ned- 

 löpande på skaften, synes ofta bladets nedre del längre och 

 smalare än den öfre, hvilken senare slutar med en tämligen 

 trubbig spets. 



Det nedersta stjälkbladet är oftast utrustadt med ett 

 tydligt skaft, hvarpå den smala bladbasen långt löper ned. 

 De öfre äro o.skaftade, i det skifvans nedlöpande kanter nå 

 ända ned till stjälken; vidfästningen får därigenom mycken 

 likhet med den hos H. lepiäulum Stenstr., likaså stjälkbladens 

 form, ehuru den här är mera långsträckt och de öfre bladen 

 sluta i en tydligare, jämnt utdragen, helbräddad spets. 



Tandningen är hos alla bladen mycket grund. De yttersta 

 bladen, äfvensom alla bladen hos små individ uppbära blott 

 glesa, men likformigt fördelade, genom nästan raka mellan- 

 kanter åtskilda uddar. Hos större individ är tandningen pä 

 de inre rosettbladen och nedre stjälkbladen mer framåtriktad, 

 så att bladen äro grundt och glest sågtandade. 



I den yfviga fast ej mycket breda vippan felslå ofta 

 utom primärholken äfven flera yngre holkar, en iakttagelse 



