1. Historisk öfversikt. 



Om man af befintligheten af svenska namn på ett större 

 antal svenska växter får sluta till ett särskildt intresse för 

 växtkunskapen hos den svenska allmänheten, så har detta 

 intresse gamla anor. Redan 1638 utgaf J. Franck (Francke- 

 Nius), professor i medicin vid Upsala universitet, till tjänst för 

 medicine studerande och andra vänner af botanikens studium 

 sin Speculum hotanicum, i hvilken såväl svenska som latinska 

 namn på våra viktigare (vilda och odlade) örter, träd och 

 buskar anföras. I företalet framhåller författaren särskildt, 

 att ingen före honom meddelat så många och riktiga svenska 

 växtnamn. (»Nemo ante me, quod sciam, herbarum nomen- 

 claturas in materna nostra lingua tam copiose, tamque fideliter 

 evulgavit atque ego».) Detta arbete var efter tjugo år slut- 

 såldt, hvarföre Franck då utarbetade en ny, reviderad och 

 förökad upplaga {Speculum hotanicum renovatum, 1659), af 

 hvars företal framgår, att boken särskildt varit omtyckt, på 

 grund däraf att den upptagit svenska namn. Det är ganska 

 intressant att studera dessa gamla arbeten, af hvilka framgår, 

 att en stor mängd växter redan då betecknades med samma 

 namn som nu. Såsom exempel tillåter jag mig här anföra: 

 Blåsippor, Hvitsippor, Bullerblomster, Smörblomster, Malört, 

 Rölleka, Blåklint, Korsört, Åkertistel, Hästhof, Kattfötter, 

 Jordärtskocka, Renfana, Vallört, Arenpris, Fetknopp, Måbär, 

 Röda vinbär. Svarta vinbär, Vattenklöfver, Ängssyra, Svärds- 

 lilja, Kattost, Elggräs, Blåklockor, Ögontröst, Bolmört, Tjär- 

 blomster, Groblad, Grullvifva, Darrgräs, Kafveldun, till hvilka 

 komma en stor mängd andra. 



»Detta är hufvudkällau för våra [svenska] växtnamn 

 jämte Linnés Flora suecica», säger Elias Fries om Francks 

 arbete . . . »Under nära hundra år var han källan för svenska 



