4 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



växtnamnen, så att skriftspråkets äro till största delen häm- 

 tade från honom.» 



Francks uppställning togs sedan till rättesnöre af följande 

 författare. Så anföres af Tillandz i dennes förteckning öfver 

 de i trakten af Abo förekommande såväl vilda som odlade 

 växterna (1683) svenska (och finska) namn jämte de la- 

 tinska. Så sker äfven hos Olof Rudbeck den äldre i Hortus 

 hotaniciis 1685. Och svenska namn npptagas likaledes af 

 O. Bromelius i CJiloris gothica (1694), hvars svenska titel lyder: 

 »Ett register nppå de örter, buskar och träd, som växa vildt 

 kring om Götheborg, samt de som uppå åkrar sås, med dess 

 brukeligste namn, så pä latin som svenska.» Uppställningen 

 i alla dessa arbeten är densamma som hos Franck, d. v. s. de 

 latinska namnen anföras i alfabetisk ordning, med de svenska 

 vid sidan eller efter. Samma uppställning användes äfven af J. 

 Linder i Flora ivilishergensis (1728), »eller ett register uppå de 

 träd, buskar, örter och gräs, som inom en fjärdingsväg kring 

 surbrunnen Wiksberg, antingen på åkrar sås, eller vildt växa 

 med deras brukeligaste namn på latin och på svensko.» 



Redan före Linné funnos sålunda flere växtförteckningar, 

 som äfven upptaga svenska växtnamn, och till de ofvan an- 

 förda kan vidare fogas J. Palmbergs Herta florea svecana 

 (1684). Men artbegreppet var vid den tiden mycket sväfvande, 

 hvarföre dessa förteckningar vid sidan af verkliga arter och så- 

 som likvärdiga med dessa anföra skäligen betydelselösa varie- 

 teter, grundade på blommornas färg o. s. v. Och fastän Linné 

 genom sin binära nomenklatur bragte ordning och reda i 

 fråga om växternas latinska benämningar, har en stor för- 

 bistring med hänsyn till de svenska växtnamnen allt jämt 

 varit rådande. Orsaken till denna motsats ligger till väsentlig 

 del däruti, att i förra fallet alla eller de flesta namnen kunde 

 nybildas, hvarföre ett på förhand uppställdt system fullt 

 konsekvent kunde genomföras, utan att ett enda undantag 

 behöfde göras. Helt annat var förhållandet med de svenska 

 namnen, ty i fråga om dem förelåg ju redan ett omfattande 

 material, som man icke kunde ignorera. Det hade väl gått 

 an, om dessa namn varit de samma för hela landet, men så 

 var endast i relativt få fall förhållandet, i det att samma 

 växt benämndes olika i olika svenska landsdelar eller provinser. 

 Därtill kom, såsom Linné i inledningen till Flora svecica på- 

 pekar, att ofta samma namn i olika provinser betecknade 



