EIHANU TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 28. AFD. 111. N:0 D. 11 



7:o) icke för systematiska följdriktigheten låta förleda 

 sig att förkasta redan i språket allmänt antagna namn; 



8:o) hellre upptaga gamla föråldrade namn och ord än 

 nybildade, allmänt brukliga, men just därigenom mer sväf- 

 vande. 



An viktigare äro de båda andra af Elias Fries utgifna 

 arbetena öfver svenska växtnamn. Det ena, »Förslag till 

 fastställande af svenska växternas släktnamn», är intaget i 

 tredje bandet af Botaniska utflykter (1864) och upptager 

 svenska namn pä alla svenska kärlväxtsläkten enligt då- 

 varande begränsning, hvarjämte åtskilliga anmärkningar om 

 artnamnen där och hvar tillfogas. »Mitt hufvudsakliga be- 

 mödande har varit», säger E. Fries i detta arbete, »att be- 

 gagna det i språket befintliga ordförrådet och undvika alla 

 nya namn». De nybildade eller rättare ombildade namnen 

 äro därföre relativt få. Af de vid nybildningen använda 

 metoderna må särskildt en framhållas. »Till synnerlig lättnad 

 hafva varit flera mycket kollektiva namn i språket, som 

 därför endast med tillagdt predikat kunnat användas, såsom 

 Arv, Bo, Fibla, Loka eller Floka (umbellater m. fl.), Suga 

 (alla labiater, äfven Trifolia), Serf, Liljebl. (jämf. mesogot. 

 Svairbun) eller efter uttalet riktigare Sörf. Tillägger man 

 nu dessa ett passande predikat, så blir namnet både bestäm- 

 dare och lättfattligare än förut. Afven hafva flera namn 

 utom sin bestämda tillämpning tillika en vidsträcktare i folk- 

 språket, såsom Kål, Krasse, Lök, hvar vid de oegentliga med 

 ett tillsatt epithet lätt urskiljas». Jag har anfört dessa ord, 

 enär de innebära raka motsatsen till den »metod», som blifvit 

 följd i Landtbruksstyrelsens nedan anförda s. k. »normal- 

 förtecknings. E. Fries har t. ex. icke mindre än sex olika 

 släkten, h vilkas namn äro bildade genom sammansättning 

 med Arv (Rödarv, Knutarv, Hönsarv, Saltarv, Fogelarv, 

 Vattenarv), hvarjämte en art ur ett sjunde släkte har namnet 

 Våtarv. 



Det är antagligen de anteckningar, som legat till grund 

 för Elias Fries' anförda afhandling. hvilka sedermera af Svenska 

 Akademien 1880 utgifvits under titeln »Kritisk ordbok öfver 

 svenska växtnamn af Elias Fries», ty i ntgifvarens förord 

 omnämnes, att arbetet var fullbordadt på 18G0-talet. Ur 

 detta, som väl alltid kommer att förblifva vår förnämsta 

 källskrift på ifrågavarande område, må följande uttalande i 



