12 A. G. NATIIORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



inledningen anföras: »Det har efter min öfvertygelse varit 

 ett misstag, att man velat tvinga folkspråket in i de syste- 

 matiska lagarne. Dessa fordra ett gemensamt släktnamn för 

 alla arter; men då folkspråket kar själfständiga namn för 

 underafdélningarne, måste de bibehållas: t. ex. under släktena 

 Folijgonum samt Kibes och Vaccinium bör hvarje art behålla 

 sitt själfständiga namn, och detta så mycket hellre som dessa 

 namn förblifva oförändrade, då däremot de systematiska 

 åsikterna alltjämt växla». Det är beklagligt, att dessa gyllene 

 ord icke vunnit det beaktande, som de förtjäna. 



Därigenom att ordboken innehåller ett register öfver 

 arternas latinska namn med hänvisning till deras svenska, 

 har dess användning blifvit i hög grad underlättad, och efter 

 dess utgifvande har man haft i allmänhet goda namn för 

 alla viktiga svenska växtarter. Den bör noga studeras af 

 hvar och en, som sysslar med hithörande frågor, ty den inne- 

 håller ett mycket omfattande material, kritiskt och omsorgs- 

 fullt behandladt. 



1867 utkom förra och året därpå andra delen af C. F. 

 Nymans »Utkast till svenska växternas naturhistoria», sålunda 

 långt innan sist anförda arbete af E. Fries blifvit utgifvet. 

 Nymans arbete har svenska namn på nästan samtliga i det- 

 samma upptagna arter och äfven på en stor mängd släkten. 

 Dessa senare skrifvas dessutom på ett annat sätt än dittills 

 i allmänhet brukats. Medan Liljeblad och följande författare, 

 med ett undantag (se nedan), till och med Hartman och Fries 

 satte det svenska namnet utan vidare efter det latinska, t. ex. 

 »Cirsium, Tistel», låter Nyman det förra ingå i sammansätt- 

 ning med -»släktet», t. ex. Cirsium (Tistel-släktet). Redan 

 P. F. Wahlberg hade i förbigående användt en dylik samman- 

 sättning och därvid ställt det svenska namnet först, det 

 latinska inom parentes, t. ex. Starr-Släktet {Carcx), Lins- 

 Släktet (Ervum), Gökmat-Släktet {Orohus), men Nyman torde 

 varit den förste, som mera allmänt genomförde samman- 

 sättningen, ehuru han ju lämnade många släkten utan svenska 

 namn. Såsom nedan närmare utvecklas, är den af Wahlberg 

 använda ordningsföljden mellan de svenska och latinska 

 namnen att föredraga. I Nyinans »Svensk fanerogamflora för 

 skolungdom» (1873) finnas inga svenska släktnamn, men de 

 flesta i densamma upptagna arterna hafva svenska namn, hvilka 

 dock i flera fall äro andra än i hans föregående arbete, hvar- 



